Коростенський міськрайонний суд Житомирської області
провадження №2/279/132/17
Справа № 279/3043/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року Коростенський міськрайонний суд

Житомирської області

у складі: головуючого судді Волкової Н.Я.

з секретарем Прокопчук І.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Коростені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся з позовом про визнання кредитного договору недійсним, в якому вказав, що між ним та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є відповідач, 18.12.2007 року було укладено договір про надання споживчого кредиту №0 в сумі 32000 доларів США на придбання житлового будинку та надвірних споруд. Під час укладення договору відповідач не надав позивачеві відповідну інформацію, необхідну для здійснення свідомого вибору, не включив детальний розпис загальної вартості кредиту, що спричинило позивачеві шкоду та порушило його права як споживача, оскільки не було виконано переддоговірної роботи з позичальником, не повідомлено що він несе усі валютні ризики, в договорі відсутні істотні умови договору, відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту, договір не містить порядку зміни і припинення дії договору, укладений з використанням нечесної підприємницької практики шляхом введення споживача в оману. Просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 18.12.2007 року №0 між ним та АКІБ «УкрСиббанк».

В судовому зсіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, пояснив, що укладений договір вважає недійсним, оскільки було допущено порушення його прав як споживача: не було розяснено умови договору, не зазначено ціну договору, порядок зміни умов договору. Перед укладенням договору з його змістом він не знайомився, графік платежів йому надано не було, не знав про наслідки його укладення. За умовами договору від мав щомісяця протягом 21 року сплачувати по 368 доларів США. До 2014 року умови договору виконував, а з 2014 року фінансової можливості не стало через зміну курсу валют. До суду звернувся у 2016 році, бо не мав можливості виконувати умови договору і банк звернувся до нього з позовом про стягнення заборгованості. До відповідача звертався з заявами про реструктуризацію заборгованості та переведення кредиту в гривневий.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та пояснив, що позивача перед укладенням договору було попереджено про валютні ризики, він отримав всю необхідну інформацію, підписався про ознайомлення з умовами кредитування, був ініціатором укладення договору, протягом 14 днів мав можливість відкликати свою згоду, прийняв на седе відповідальність за валютні ризики, був поінформований про загальну вартість кредиту та розмір щомісячного платежу. Кредит мав погашатись ануїтетними платежами.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази та проаналізувавши їх в сукупності, суд дійшов висновку про наступне:

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо дійсності укладеного сторонами кредитного договору.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснив, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК України (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав позивачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України саме в момент вчинення правочину.

Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення про несправедливі умови в договорах, зокрема положення згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачами умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

Договір може бути визнаний недійсним, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення (ст.229 ЦК України).

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язані з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчинення правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

18.12.2007 року позивачем як позичальником та відповідачем ОСОБА_3 комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк» як кредитодавцем було укладено оспорюваний кредитний договір про надання споживчого кредиту №0 (Далі: Договір) про отримання кредитних коштів (кредиту) в іноземній валюті Доллар США в сумі 32000 грн. за умови повернення позичальником кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом шляхом внесення ануїтетних платежів у порядку та на умовах, зазначених у Договорі (п.1.1 Договору). Позичальник набув право отримати кредитні кошти, подавши до кредитодавця письмову заяву з зазначенням бажаної суми кредиту в межах обумовленої. Сторонами було обумовлено, що кредит мав повертатись в терміни та розмірах, що встановлені Договором (шляхом сплату ануїтет них платежів у розмірі 360,00 доларів США, що включав суму кредиту та процентів, кінцевим строком повернення кредиту було визначено 18.12.2028 року (п.1.2.2 Договору), встановлено процентна ставка за користування кредитними коштами, порядок її перегляду, строк сплати процентів (п.1.3.1 Договору). Цільовим призначенням кредиту було визначено споживчі потреби (п.1.4 Договору), сторони погодили черговість погашення зобовязання (п.1.6), домовились про забезпечення виконання зобовязання заставою нерухомого майна, придбаного за кредитні кошти, та порукою ОСОБА_4 (п.2.1.). Права та обовязки сторін визначено розділами 5-6 Договору, їх відповідальність розділом 8, в тому числі і відповідача (п.8.5). Відповідно до п.10.13 Договору сторони завізували кожну сторінку аркушу Договору та домовились вважати, що, підписання даного Договору свідчить про те, що позичальнику всі умови Договору зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, що перед укладенням Договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів».

Визначення в Договорі конкретного кінцевого терміну повернення кредиту (18.12.2028 року) та однакового розміру щомісячний платежів (360 доларів США), часу та порядку їх внесення не вимагало додаткового встановлення графіку платежів як окремого додатку до Договору, оскільки його умови є чіткими та зрозумілими.

До того ж, сторонами підтверджено, що протягом тривалого часу (до 2014 року) позивач належним чином виконував його умови.

Своїми підписами та печатками сторони також посвідчили свою обізнаність та згоду з умовами Договору.

Вищевказане спростовує твердження позивача про те, що про можливі ризики отримання кредиту його не було попереджено, що про умови надання кредиту він не був повідомленим; не отримав інформацію про умови кредитування, про тип процентної ставки, сукупну вартість кредиту і вартість послуги з його оформлення, його обслуговування і повернення, що договір не містить положень про відповідальність відповідача за невиконання чи неналежне виконання договору, змін його умов.

Не надано доказів і того, що умови укладеного договору та отримання кредитних коштів ставили позивача в край невигідне становище на момент укладення такого договору, оскільки він певний час виконував прийняті на себе зобовязання. Лише незалежні від сторін договору обставини призвели до того, що умови договору стали для позивача невигідними. При цьому, вина відповідача в даних обставинах відсутня, не його дії призвели до виникнення таких обставин.

Позивач бажав укласти кредитний договір на отримання вказаної у договорі суми кредиту в іноземній валюті, погодився сплачувати всі передбачені договором платежі.

Підписуючи договір, позивач погодився з умовою щомісячної сплати кредиту, процентів та інших платежів в твердій конкретно визначеній сумі, що його влаштовувало на час підписання договору.

Умови, передбачені ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги розділу 3 Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (далі - Правила) банком-позичальником були дотримані.

Частина 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції на день укладення договору) покладає на кредитодавця обов'язок повідомити споживачу у письмовій формі наступну інформацію: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е)строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Перелік інформації, що надається банками споживачу перед укладенням кредитного договору про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, міститься у п.2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту.

Підтвердження про ознайомлення з вищенаведеною інформацією повинно бути оформлено у письмовому вигляді (п.2.4 Правил).

Під час підписання Договору позичальником позивачеві була доведена у письмовій формі вищевказана інформація, що він підтвердив своїм підписом на Договорі та погодився з зазначеними в ньому умовами кредитування (п.10.13 Договору).

На момент укладення вказаного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручним підписами та печатками сторін.

Виходячи з наведених норм права позивач не довів, що в момент укладання кредитних договорів були порушені його права, умови договору не відповідали його інтересам, ставили його в край невигідне становище чи існувала якась тяжка обставина, яка змушувала позивача погодитись на укладення договору на вкрай невигідних для нього умовах.

Посилання позивача на те, що перед укладанням кредитного договору відповідач не повідомив його про умови кредитування є безпідставні, оскільки він особисто підписав Договір, а зі змісту Договору вбачається чіткий порядок отримання кредиту та його повернення.

Таким чином, вимога позивача про визнання оспорюваного договору споживчого кредиту недійсним, задоволенню не підлягає, оскільки є необґрунтованою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.,6,11,15,60,209,212-218 ЦПК України, ст.ст.192,203,215,227,229,233,533,638 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про банки і банківську діяльність», Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Коростенський міськрайонний суд в 10-денний строк з дня проголошення рішення, а стороною, яка не була присутня в судовому засіданні під час його проголошенні - в той же строк з дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, а в разі подання апеляційної скарги - після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не було скасовано .

Суддя Волкова Н.Я.

копія згідно з оригіналом