Справа № 324/449/17
Провадження № 2/324/316/2017
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 липня 2017 року Пологівський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Каретник Ю.М.,
при секретарі Савченко Н.В.,
за участю:
представника позивача у режимі відеоконференції з приміщення Ленінського районного суду м. Запоріжжя Голованової Ю.А.,
представника відповідача у режимі відеоконференції з приміщення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Вологжаніної О.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Пологи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В :
У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що він у період з 07.02.1985 року по 02.11.1986 року проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан.
У серпні 1985 року при виконанні службового обов`язку в ДРА він отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови та лівої руки, контузію головного мозку, що підтверджується висновком спеціаліста № 27 від 06.12.2014 року.
Після звільнення з військової служби позивача періодично турбували головні болі, запаморочення, періодична нестійкість ходи, порушення сну, дратівливість, погіршення пам`яті, загальна слабкість. Суттєве погіршення здоров`я позивач відчув наприкінці 2014 року. У період з 12.10.2014 року по 30.10.2014 року він знаходився на стаціонарному лікуванні у кардіологічному відділенні, а у період з 29.12.2014 року по 16.01.2015 року у неврологічному відділенні КУ «Запорізький обласний госпіталь для інвалідів Великої Вітчизняної війни».
На засіданні Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців (протокол № 3958 від 16.12.2014 року) було встановлено, що отримані позивачем поранення, контузія та захворювання дійсно пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Також зазначено, що у подальшому отримані позивачем ушкодження здоров`я призвели до розвитку стійких залишкових явищ поранень та контузії головного мозку, у вигляді шкіряних рубців, післятравматичної гіпертонічної дисциркулярної енцефалопатії ІІ ст. з вираженим антено-невротичним, вестибуло-атактичним, церебростенічним синдромами, гіпертонічної хвороби ІІ ст., гіпертрофії лівого шлуночка, ішемічної хвороби серця, дифузного кардіосклерозу СН І, розповсюдженого остеохондрозу хребта.
За результатами огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії йому була встановлена 3 група інвалідності, яка пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, що підтверджується довідками до актів огляду МСЕК серії АВ № 0280765 та серії АВ № 0674215.
Також позивачеві надано статус інваліда війни, що підтверджується копією безтермінового посвідчення, виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Пологівської РДА від 13.03.2015 року серії НОМЕР_1 .
Після встановлення інвалідності позивач також неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у різних лікувальних закладах.
Позивач зазначає, що у зв`язку із травмою, отриманою під час проходження військової служби, та подальшим встановленням інвалідності він позбавлений можливості реалізовувати свої нормальні життєві функції, звички та бажання. Також він постійно відчуває душевний дискомфорт, у нього загострюється почуття власної неповноцінності, оскільки має багато часу приділяти лікуванню, а не спілкуванню з рідними та близькими. Він позбавлений можливості продовжувати трудову діяльність, не може вести активне громадське життя, підтримувати бажаний рівень стосунків з оточуючими і забезпечувати себе та свою сім`ю матеріальними та нематеріальними благами на гідному рівні.
У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 50000,00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, що пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, а також пояснила, що вважає саме Міністерство оборони України належним відповідачем у даній справі, оскільки позивач є військовослужбовцем запасу і саме відповідач у 2014 році присвоїв позивачеві звання старшого сержанта. Окрім того, вважає, що право позивача на відшкодування моральної шкоди у нього виникло саме з дати первинного встановлення 3 групи інвалідності.
Представник відповідача позовні вимоги не визнала у повному обсязі і пояснила, що позивачем не доведено факт спричинення моральної шкоди позивачеві саме неправомірними діями чи бездіяльністю Міністерства оборони України, оскільки травми позивача були ним отримані під час проходження військової служби в Афганістані, коли Міністерство оборони України ще навіть не було створене. Міністерство оборони України після свого створення взяло на себе зобов`язання лише щодо соціального захисту колишніх військовослужбовців Радянського Союзу. Позивач на даний час не є військовослужбовцем, а є колишнім військовослужбовцем, а тому на нього не повинні розповсюджуватися положення Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Окрім того, з матеріалів справи не вбачається, що позивач проходив лікування саме у спеціалізованих медичних закладах Міністерства оборони України. Тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
На підставі ч.1 ст.197 ЦПК України під час розгляду справи судом здійснюється повне фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
З`ясувавши позицію осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Як вбачається із довідки Пологівсько-Чернігівського об`єднаного районного військового комісаріату від 28.07.2014 року позивач у період часу з 07.02.1985 року по 02.11.1986 року брав участь у бойових діях у Афганістані.
Позивач у позовній заяві посилається на норми ст.17 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та положення ст.ст.23, 170, 1167 ЦК України.
Так, ст. 17 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
Відповідно до ст.23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.
Згідно з вимогами ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Частиною 1 статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
З матеріалів справи вбачається, що причиною виникнення інвалідності у ОСОБА_1 стали травми, які пов`язанні з проходженням ним військової служби.
У серпні 1985 року при виконанні службового обов`язку в ДРА він отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови та лівої руки, контузію головного мозку, що підтверджується висновком спеціаліста № 27 від 06.12.2014 року.
Позивач був звільнений з військової служби в запас 02 листопада 1986 року, що підтверджується записами у його військовому квитку, копія якого міститься в матеріалах справи, і більше військову службу не проходив.
Як вбачається із протоколу Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців № 3958 від 16.12.2014 року, отримані позивачем поранення, контузія та захворювання дійсно пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Також у вказаному протоколі зазначено, що у подальшому отримані позивачем ушкодження здоров`я призвели до розвитку стійких залишкових явищ поранень та контузії головного мозку, у вигляді шкіряних рубців, післятравматичної гіпертонічної дисциркулярної енцефалопатії ІІ ст. з вираженим антено-невротичним, вестибуло-атактичним, церебростенічним синдромами, гіпертонічної хвороби ІІ ст., гіпертрофії лівого шлуночка, ішемічної хвороби серця, дифузного кардіосклерозу СН І, розповсюдженого остеохондрозу хребта.
За результатами огляду за висновками медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_1 була встановлена 3 група інвалідності, яка пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, що підтверджується довідками до актів огляду МСЕК серії АВ № 0280765 та серії АВ № 0674215.
Також позивачеві надано статус інваліда війни, що підтверджується копією безтермінового посвідчення, виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Пологівської РДА від 13.03.2015 року серії Є № 119741.
Погіршення здоров`я позивача стало причиною того, що він неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у різних лікувальних закладах, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями виписних епікризів з історії хвороби № 1642, № 2100, № 1788, № 470 та № 1751.
У той же час, вказані виписки не містять інформації про те, що захворювання, від яких лікувався позивач у зазначені у них періоди, пов`язані саме із отриманою позивачем контузією головного мозку під час виконання ним обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії.
Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Отже, у даному випадку, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається саме на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я.
У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Так, згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Отже, у даному випадку, обов`язок держави відшкодовувати фізичним особам завдану моральну шкоду покладається саме на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління.
У той же час, проаналізувавши подані позивачем документи, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт вчинення щодо нього саме протиправних дій або бездіяльності Міністерством оборони України, наявність причинного зв`язку між завданою йому моральною шкодою внаслідок ушкодження його здоров`я і діями або бездіяльністю відповідача у справі, а також вини відповідача у завданні вказаної шкоди.
Крім того, судом враховано положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до яких військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи. Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, звільнені з військової служби унаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України або іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.
Тобто, чинне законодавство встановлює цілий комплекс пільг та гарантій для військовослужбовців та членів їх сімей, у тому числі і для тих, які були звільнені з військової служби унаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.
Окрім того, судом враховано, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Позивачеві надано статус інваліда війни, що підтверджується копією безтермінового посвідчення, виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Пологівської РДА від 13.03.2015 року серії НОМЕР_1 , що надає йому можливість користуватися пільгами, передбаченими у ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
За таких обставин суд приходить до висновку, що моральні страждання позивача внаслідок ушкодження його здоров`я у зв`язку з виконанням ним обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, не пов`язані з протиправним діями або бездіяльністю Міністерства оборони України щодо нього, а також у повному обсязі компенсовані державою шляхом надання встановлених чинним законодавством пільг та гарантій. Тому суд визнає позовні вимоги позивача необґрунтованим і такими, що не підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі суд керувався положеннями ч.4 ст.88 ЦПК України, відповідно до якої, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.
При цьому, судом встановлено, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а відповідачем під час розгляду справи не було заявлено про понесення ним судових витрат у даній справі.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10-11, 60-61, 88, 197 ч.1, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції - Пологівський районний суд Запорізької області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: