Номер провадження 22-ц/788/1020/17 Суддя-доповідач - Собина О. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 року м. Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Собини О. І.,

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 травня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, стягнення відсотків, 3% річних та інфляційних збитків

та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики частково недійсним,-

в с т а н о в и л а :

19 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який в подальшому неодноразово уточнював і остаточно мотивував свої вимоги тим, що 18 грудня 2015 року між ним та ОСОБА_4 укладено договір позики №3907, відповідно до якого останній позичив у нього 150000,00 грн. За користування цими коштами позикодавець зобов'язався сплачувати йому щомісячно 9000,00 грн. із розрахунку 0,2% в день від суми позики. Відповідно до п.1.2 договору позики ОСОБА_4 зобов'язувався повернути йому суму позики у строк до 18 грудня 2016 року. Він, як позикодавець, свої умови за договором позики виконав, надавши ОСОБА_4 обумовлену суму позики, що зазначено у договорі позики №3907, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В. У забезпечення виконання зобов'язань позичальника за договором позики, між ним та ОСОБА_4 18 грудня 2015 року було укладено договір іпотеки за №3909, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В. За цим договором заставодавець передає в заставу належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1. На час звернення з позовом до суду ОСОБА_4 грошові кошти не повернув. Тому просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь суму заборгованості за договором позики станом на 28.02.2017 року в загальній сумі 293637 грн.66 коп., з яких: сума боргу за договором позики - 150000 грн.00 коп., сума процентів 141600 грн.00 коп., 3% річних у розмірі 1477 грн.73 коп., інфляційні збитки - 559 грн.93 коп. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 житловою площею 16,5 кв.м., загальною площею 30,15 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_4 з початковою вартістю предмета іпотеки 258998 грн.00 коп. шляхом продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів. Також просив стягнути з відповідача понесені ним судові витрати у справі.

03 березня 2017 року ОСОБА_4 звернувся з зустрічним позовом, який мотивував тим, що при підписанні договору позики, ОСОБА_3 запевнив його, що 9000,00 грн. щомісячно із розрахунку 0,2% в день від суми позики є не що інше, як платіж в рахунок погашення позики, а не окремий відсоток за користування позикою, а відсоткове вираження вказано для зручності обрахунку суми. Таким чином він вважає, що сталася помилка яка має істотне значення та впливає на обсяг його прав та обов'язків. Отже, зазначення у п.1.1 договору суми відсотків в еквіваленті 9000,00 грн. суперечить положенням ст.ст. 536, 1048 ЦК України та п.6 ст.4, п.5 ст. 1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Тому просив визнати частково недійсним договір позики від 18 грудня 2015 року, а саме п.1.1 договору в частині нарахування та зазначення суми відсотків в еквіваленті 9000,00 грн. на місяць з розрахунку 0,2% в день від суми позики.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 травня 2017 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 та зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено за їх необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права в частині відмови у задоволенні первісного позову, вважає, що в цій частині суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду в частині відмови у задоволенні первісного позову не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови в задоволенні первісного позову та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити в повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначає, що факт існування правовідносин між ОСОБА_4 та ПТ «Ломбард «КОМОД» Горбач О.О. і компанія» не має відношення до предмету спору, а тому суд виніс рішення на підставі неналежних доказів. Також зазначає, що 18 грудня 2015 року у нотаріуса він передав ОСОБА_4 суму коштів у розмірі 150 000,00 гривень, що засвідчено у п. 1.1. договору позики за р. № 3907 і на виконання укладеного договору ОСОБА_4 сплачував йому кошти у загальному розмірі 4500 грн.00 коп. Доводить, що зазначені факти підтверджують факт отримання від нього ОСОБА_4 коштів у сумі 150 000,00 гривень за договором позики.

Таким чином, рішення місцевого суду оскаржується позивачем ОСОБА_3 лише в частині відмови в задоволенні його позовних вимог. В частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_4 рішення місцевого суду сторонами не оскаржується, а тому відповідно до ч.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішення вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, доводи апелянта та його представника, заперечення представника відповідача, вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав:

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 18 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В., зареєстрований в реєстрі за №3907. Відповідно до п.1.1., п.1.2 договору ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 гроші в сумі 150000,00 грн. За домовленістю сторін за користування коштами ОСОБА_4 сплачує щомісячно ОСОБА_3 гроші в сумі 9000,00 грн. на місяць з розрахунку 0,2% в день від суми позики, яку позичальник зобов'язується повернути в строк до 18 грудня 2016 року (а.с.4).

В забезпечення виконання договору позики, в той же день 18 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В., зареєстрований в реєстрі за №3910.

Відповідно до умов договору, предмет іпотеки складає однокімнатна квартира АДРЕСА_1. Вказана квартира є власністю іпотекодавця і належить йому на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Хоменко В.В. від 27 березня 2015 року за р. №862. Сторони оцінюють предмет іпотеки в сумі 258998,00 грн. У разі невиконання іпотекодавцем зобов'язання, забезпеченого іпотекою, цей договір передбачає передачу права власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.5-6).

Відповідач ОСОБА_4 частково виконував умови укладеного між сторонами договору позики і в рахунок оплати передав ОСОБА_3 31 січня 2016 року - 500,00 грн., а 04 березня 2016 року - 4000,00 грн. і дана обставина підтверджується копіями розписок за підписами усіх сторін укладеного договору (а.с.19, 20).

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні його позову місцевий суд виходив з того, що останнім не доведено наявність заборгованості ОСОБА_4 за договором позики в заявленому в позові розмірі.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ч.2 п.1 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання його позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (ч.2 ст.1047 ЦК України).

З п.1.1 нотаріально посвідченого договору позики вбачається, що позивач ОСОБА_3, як позикодавець за договором вже передав позичальнику ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 150000 грн.00 коп. і жоден інший пункт договору не містить обов'язку позикодавця надавати позичальнику будь-яких інший документ на підтвердження факту отримання позики, а отже договір позики є борговим документом.

Згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України у постанові від 24.02.2016 року у справі № 6-50цс16 , яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, за своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідну позицію Верховний Суд України висловив і в постанові № 6-63 цс13 від 18.09.2013 року.

Виходячи з цього колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що саме договором позики укладеним в письмовій формі і нотаріально посвідченим підтверджується як укладення договору позики так і факт передачі відповідної грошової суми позичальнику.

Також факт отримання грошових коштів підтверджується і розписками від 04 березня 2016 року та від 31 січня 2016 року підписаними сторонами договору за якими ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 грошові кошти в загальній сумі 4500 грн.00 коп. і сторони у цих розписка визначають залишок заборгованості саме за договором позики від 18 грудня 2015 року (зареєстрований в реєстрі за № 3907), а як вбачається з письмового договору позики він дійсно зареєстрований у реєстрі під № 3907.

Крім того, як вбачається з зустрічного позову ОСОБА_4 він не заперечує факт отримання грошових коштів від ОСОБА_3, а лише просить визнати частково недійсним один з пунктів укладеного договору (а.с.56-58), в подальшому в запереченнях на первісний позов представник відповідача за первісним позовом зазначає про те, що останній дійсно уклав договір позики, але у зв'язку із тяжкими життєвими обставинами, що склались (а.с.99-101).

Також, зі змісту договору позики жодним чином не вбачається, що він пов'язаний з укладенням відповідачем кредитного договору з ПТ «Ломбард «Комод» Горбач О.О. і Компанія», а погашення ОСОБА_4 заборгованості перед цим кредитором в день укладення договору позики з ОСОБА_3 не спростовує реальність договору позики укладеного між цими ж сторонами.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевий суд прийшов до помилкового висновку про безпідставність вимог ОСОБА_3, а тому його апеляційна скарга підлягає задоволенню із скасуванням рішення місцевого суду в оскаржуваній частині і з ухваленням нового рішення про задоволення цих вимог, виходячи з наступного:

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання.

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

З договору іпотеки, укладеного між сторонами вбачається, що даним договором забезпечується виконання зобов'язання, що виникло у іпотекодавця на підставі договору позики, посвідченого приватним нотаріусом Хоменко В.В. 18.12.2015 року за № 3907 укладеного ним із іпотекодержателем на суму 150000 грн. 00 коп. з обумовленим в основному договорі строком повернення боргу до 18 грудня 2016 року і п.12 даного договору було передбачено, що в разі невиконання іпотекодавцем в строк до 18.12.2016 року зобов'язання за основним договором, сторони домовились про те, що звернення стягнення та реалізація заставленого майна в разі звернення стягнення на нього може бути здійснена шляхом, передбаченим Законом України «Про іпотеку».

Оскільки в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що боржник ОСОБА_4 умов укладеного договору позики не виконав, в строк передбачений даним договором суму боргу з нарахованими відсотками не повернувся, тому уточнені позовні вимоги ОСОБА_3 підлягають задоволенню і в рахунок погашення заборгованості за договором позики, яка утворилась станом на 28.02.2017 року в загальній сумі 293637 грн.66 коп., з яких: сума боргу за договором позики - 150000 грн.00 коп., сума процентів 141600 грн. 00 коп., в порядку передбаченому ст.625 ЦК України 3% річних у розмірі 1477 грн.73 коп., інфляційні збитки - 559 грн.93 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 житловою площею 16,5 кв.м., загальною площею 30,15 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_4 з початковою вартістю предмета іпотеки 258998 грн. 00 коп. шляхом продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів.

У зв'язку із задоволення позовних вимог ОСОБА_3 підлягають стягненню з відповідача на його користь понесені ним судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції у сумі 2936 грн. 38 коп. та за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 3230 грн. 02 коп.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 10 травня 2017 року в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості за договором позики від 18 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка утворилась станом на 28.02.2017 року в загальній сумі 293637 грн.66 коп., з яких: сума боргу за договором позики - 150000 грн. 00 коп., сума процентів 141600 грн. 00 коп., 3% річних у розмірі 1477 грн. 73 коп., інфляційні збитки - 559 грн. 93 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_3, житловою площею 16,5 кв.м., загальною площею 30,15 кв.м., що належить на праві власності ОСОБА_4 з початковою вартістю предмета іпотеки 258998 грн. 00 коп. шляхом продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати за розгляд справи у суді першої інстанції у сумі 2936 грн. 38 коп. та за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 3230 грн. 02 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього дня на нього може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -