Справа № 493/38/17
Провадження № 2/493/166/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2017 року м. Балта Одеської області

Балтський районний суд Одеської області в складі:

головуючої-судді ОСОБА_1

при секретарі Сирота О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Балта цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, ОСОБА_3 прокуратури про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів досудового слідства і прокуратури,

В С Т А Н О В И В:

11.01.2017 р. Балтським районним судом Одеської області прийнятий до свого провадження позов ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, ОСОБА_3 прокуратури про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів досудового слідства і прокуратури.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 18 квітня 2004 р. біля 19:00 год. на автодорозі Балта-Криве Озеро в с. Бендзрі Балтського району Одеської області сталося ДТП за участю автомобіля НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_4 і автомобіля НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_2 в результаті якого ОСОБА_4 були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Слідство Балтського РОВД та прокуратура Балтського району стали штучно створювати докази обвинувачення ОСОБА_2

23.01.2006 року по цьому факту слідчий СВ Балтського РВ УМВС України в Одеській області порушив кримінальну справу.

15.01.2013 року згідно постанови заступника прокурора Одеської області від 14.01.2013 року було внесено відомості до єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 1 ст. 286 КК України.

19.03.2013 року ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, що спричинило тілесні ушкодження середньої тяжкості, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

20.04.2013 р. позивачу було пред`явлено обвинувачення за ст. 286 ч. 1 КК України.

14.03.16 р. вироком Любашівського районного суду Одеської області його було виправдано у скоєнні злочину за ч. 1 ст. 286 КК України.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.07.16 р. вирок Любашівського районного суду Одеської області від 14.03.16 р. відносно ОСОБА_2 залишено без змін.

З врахуванням вищевказаних обставин він вважає, що саме через незаконні та злочинні дії з боку правоохоронних органів йому була нанесена матеріальна та моральна шкода.

В період досудового розслідування та суду, позивачу доводилося неодноразово їздити власним транспортом з м. Подільськ в м. Балта для участі в слідчих діях, для збору доказів по справі, а також на судові засідання і для консультацій в м. Любашівку та в інші міста України і Одеської області. Крім того, він оплачував ряд експертиз, які визнані судом доказами по кримінальній справі, а також залучав для захисту і консультацій адвокатів. Все це потягло йому матеріальну шкоду незаконним притягненням до кримінальної відповідальності.

За весь час проведення перевірки до порушення кримінальної справи і при розслідуванні кримінальної справи прокуратура Балтського району та слідчі відділу Балтського РВ ГУМВС України в Одеській області здійснювали психологічний тиск на ОСОБА_2, використовуючи при цьому штучно стверені докази його вини. Все це впливало на репутацію та стан здоров`я ОСОБА_2 і спричинило моральні страждання. Крім того, він не мав змоги просуватися по службі за весь час розслідування справи.

16.10.2013 року він звільнився з ДПС в Одеській області за станом здоров`я, і з тих пір намагався влаштуватися на роботу адвокатом ОСОБА_5 спілки адвокатів, але не міг цього зробити, оскільки вважався, що притягується до кримінальної відповідальності. За весь цей період він не мав можливості влаштуватися на цю роботу і таким чином теж поніс матеріальні збитки та моральну шкоду у розмірі 100000 грн.

Представник позивача, який приймав участь в останньму судовому засіданні позов ОСОБА_2 просив задовольнити в повному обсязі, та пояснив, що позивачу з 23.01.2006 року по 27.07.2016 року була нанесена величезна матеріальна і моральна шкода, так як відносно нього незаконно було порушено кримінальну справу, відносно нього навмисно створювалися штучні докази вини, не роблячи нічого протизаконного він був вимушений доводити на протязі більш ніж 10 років його сусідам, друзям та колегам, що він не скоював ніякого злочину.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав і просив його задовольнити, пояснюючи те, що на ім`я його керівництва безпідставно посилали подання про те, що він підозрюється у скоєнні злочину, його часто викликали на допити і слідчі дії, його незаконно було притягнуто до кримінальної відповідальності. Він неодноразово знаходився на лікуванні у зв`язку з тим, що із-за цього захврів на гіпертонію. Також були суттєво порушенні його зв`язки у суспільстві і зараз він мусить прикладати багато зусиль, щоб їх наладити.

Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, але надіслав заперечення на позов посилаючись на те, що казначейство, яке залучено до справи в якості співвідповідача не в змозі використати права учасника судового процесу, тому що згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Згідно із Положенням про Державну казначейську службу України, казначейство забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунка та управління наявними фінансовими ресурсами, що ним обліковуються. Казначейство не несе відповідальності за дії органів державної влади. Отже казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало, таким чином не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів. Крім того, позивач повинен був обгрунтувати, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини , що мають значення для вирішення спору, але вказані вимоги позивачем не виконані. Розмір морального відшкодування позивачем завищено. Оскільки право позивача на відшкодування шкоди є наслідком незаконності у діях органів дізнання, досудового слідства та прокуратури, про що зазначається у ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, оргінів досудового розслідування, прокуратури і суду», тому й відшкодування повинно відбуватися у розмірі 1600 грн. за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Також у позовній заяві відсутні підтвердження про завдання позивачу матеріальної шкоди, не наведено обгрунтувань, з чого саме виходив позивач, зазначивши матеріальні збитки саме у такому розмірі, оскільки той же самий розрахунок витрат палива і коштів на поїздки по кримінальному провадженню не підтверджений будь-якими доказами, не обгрунтовані витрати за проведення експертиз, тому відшкодування з державного бюджету такої шкоди є недоцільним. Тому представник казначейства просив відмовити позивачу у задоволені позову і справу слухати у його відсутність.

Представник притягнутої до участі у справі в якості відповідача ОСОБА_3 прокуратури прокурор Котовської місцевої прокуратури ОСОБА_6, що діяла за дорученням, в судовому засіданні позов не визнала, пояснивши, що слідчим СВ Балтського РВ УМВС в Одеській області 23.01.2006 року відносно ОСОБА_2 порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Прокуратурою Балтського району Одеської області 15.01.2013 року вказану справу зареєстровано в ЄРДР та кримінаьне провадження прийнято для проведення досудового розслідування. За результатами розслідування прокуратурою Балтського району Одеської області 19.03.2013 року ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України та 20.04.2013 року обвинувальний акт направлено до суду для розгляду по суті. Вироком Любашівського районного суду Одеської області від 14.03.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.07.2016 року ОСОБА_2 виправдано у зв`язку з недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.11.2016 року у відкритті касаційного провадження прокурору відмовлено. Право на відшкодування шкоди саме за рахунок держави незалежно від вини судово-слідчих органів закріплено у ст. 56 Конституції України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, оргінів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статтях ЦК України. Суб`єктом відповідальності за вказаними правовідносинами є держава, а не конкретний орган прокуратури. Тому в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 прокуратури про відшкодування моральної шкоди необхідно відмовити у зв`язку із їх безпідставністю. Позивач перебував під слідством і судом з 23.01.2006 року по 27.07.2016 року, тому виходячи з засад розумності та справедливості, як того вимагає ч. 3 ст. 23 ЦК України, на його користь підлягає відшкодуванню з Державного бюджету моральна шкода, виходячи з розміру однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом. Доказів та розрахунків, які свідчать про необхідність збільшення визначеної суми позивачем не надано, а відповідно до ст. 60 ЦПК України обов`язок доказування суми заподіяної шкоди покладено саме на позивача.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснив, що в 2005 році йому була передана кримінальна справа за фактом ДТП, по вказаній справі він провів одну слідчу дію це допит ОСОБА_2 Він готувався провести ще одну слідчу дію це відтворення обстаовки і обставин події, але вказану слідчу дію він так і не провів, так як йому ОСОБА_8 було надано надрукований протокол додаткового огляду місця події без участі ОСОБА_2, під час якого були встановлені відстаневі та часові вихідні дані. Після цього він не провів жодної слідчої дії і в нього вказану справу забрали і передали іншому слідчому. Дана справа в його провадженні перебувала 3 місяці. Тиску від керівництва на нього по даній справі як такого не було.

Вислухавши представника позивача та позивача, представника прокуратури Одеської області, проаналізувавши письмове заперечення Державної казначейської служби України, заслухавши свідка, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду.

Як зазначено у ст. 2 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду ;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Судом безспірно встановлено, що 19.03.2013 року ОСОБА_2 було повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 286 ч. 1 КК України (Т. 1 а.с. 205).

20.04.2013 р. позивачу було пред`явлено обвинувачення за ст. 286 ч. 1 КК України.

14.03.16 р. вироком Любашівського районного суду Одеської області його було виправдано в зв`язку з недоведеністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (Т. 1 а.с. 4-7).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.07.2016 р. вирок Любашівського районного суду Одеської області від 14.03.16 р., яким ОСОБА_2 виправдано у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України у зв`язку з недоведеністю вини залишено без змін (Т. 1 а.с. 136-141).

Таким чином, згідно з вимогами закону підлягає відшкодуванню моральна шкода, причинена позивачу, тобто з моменту пред`явлення обвинувачення до моменту постановлення виправдувального вироку судом.

Відповідно до п. 14 ст. 3 КПК України притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення.

Згідно з ч. 5 ст. 4 вказаного Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як зазначено у ч. 6 вказаної статті, моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до ст. 13 цього ж Закону, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної, що діють на час розгляду справи.

Суд вважає, що внаслідок притягнення позивача до кримінальної відповідальності йому була спричинена моральна шкода, яка виразилась в переживаннях з приводу можливого засудження, порушення його нормальних життєвих зв`язків, додаткових зусиллях для організації свого життя.

Разом з тим, проаналізуваши медичні документи про стан здоров`я позивача суд дійшов висновку, що позивачем не доведений причинний зв`язок між притягненням його до кримінальної відповідальності та його станом здоров`я, тому кошти сплачені ОСОБА_2 на купівлю ліків на суму 271,93 грн. задоволенню не підлягають.

При визначенні розміру моральної шкоди, яку належить стягнути з держави на користь позивача, суд виходить з розміру мінімальної заробітної плати, яка встановлена на момент розгляду справи, а саме 3200 грн., а також враховує те, що відшкодуванню підлягає шкода причинена в період з 19.03.2013 р. по 27.07.2016 р., тобто 40 місяців.

Суд також виходить з того, що розмір відшкодування має бути адекватним нанесеній моральній шкоді, при цьому відшкодування моральної шкоди не може бути засобом отримання доходу.

З врахуванням зазначеного, суд вважає, що грошова сума у розмірі 128000 грн. є відповідною і достатньою грошовою компенсацією за завдану позивачу моральну шкоду.

З урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Зокрема, до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов`язані з явкою до суду; витрати, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов`язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчинення інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов`язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача (ч. 3 ст. 79 ЦПК України).

Не підлягає стягненню сума у розмірі 37119,60 грн., що підтверджуються квитанціями вартість заправки автомобіля, оскільки із даних квитанцій не вбачається, що саме позивач поніс дані витрати та не доведено кількість та використання придбаного пального саме для зазначених в позові цілей - поїздок до явки на допити слідчого, для збору доказів, до експертних закладів, у судові засідання до суду першої та апеляційної інстанції.

Згідно розрахункових квитанцій від 26.04.2013 року та від 21.01.2014 року позивачем сплачено відповідно 1028,16 грн. та 4000 грн. за проведення комісійної судово-медичної і авто технічної експертизи, які були призначені судом та досліджувалися в судовому засіданні при розгляді кримінального провадження відносно ОСОБА_2

Тому, витрати щодо проведення даних експертиз у загальному розмірі 5028,16 грн., підлягають стягненню на користь позивача.

Не відноситься до судових витрат комісія банку за прийом платежів при оплаті вказаних експертиз, а саме 20,56 грн. та 80 грн., у зв'язку з чим суд відмовляє у стягненні даних витрат.

З оглянутого в судовому засіданні витягу з договору № 44 від 01.06.2017 року та квитанції № 8606 вбачається, що позивач сплатив адвокату 7600 грн. гонорару за захист його інтересів по цивільній справі.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу.

Згідно з положенням ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Положенням ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», затверджено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, пов'язаних з розглядом справ. Так, граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи фахівця у галузі права.

Склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, тощо).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Розрахунку витрат на правову допомогу позивачем та його представником суду не надано, а тому у суду відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог у цій частині.

З квитанції № 2652 вбачається, що позивач сплатив адвокату 9000 грн. гонорару за захист його інтересів по кримінальній справі. Також позивач просив стягнути витрати сплачені ним на консультаційні послуги «Мібі-лекс» на суму 1818,60 грн.

Належним підтвердженням витрат пов'язаних з оплатою правової допомоги, є договір про надання правової допомоги. Поряд із тим, жодних відомостей на підтвердження правових підстав надання правової допомоги вказаним адвокатом, або консультаційних послуг «Мібі-лекс» позивачем та його представником в процесі розгляду справи не надано, що позбавляє суд можливості пересвідчитися в тому, що консультаційні послуги «Мібі-лекс» були надані позивачу саме по кримінальній справі.

Крім того, вимоги щодо стягнення судових витрат пов'язаних з оплатою правової допомоги по цивільній та кримінальній справі у сумі 7600 грн. та 9000 грн. у позові не ставилися.

Суд також не вбачає підстав для задоволення вимог позивача щодо відшкодування витрат за відправку поштою справи на експертизу в сумі 51 грн., оскільки вони не є майновими збитками по справі.

Положеннями Закону України № 266/94-ВР та ст. 1176 ЦК України визначені підстави відшкодування матеріальної шкоди з правовідносин, які є предметом розгляду справи. Однак зазначені норми не містять підстав для стягнення поштових витрат, як матеріальної шкоди завданою позивачу діями відповідачів.

Не відносяться зазначені витрати, відповідно до положень ст. 79 ЦПК України, до судових витрат, і відповідно не підлягають відшкодуванню за рахунок іншої сторони.

Перелік витрат, пов'язаних з розглядом справи, визначений ч. 3 ст. 79 ЦПК України є виключним.

Тому інші фактичні витрати учасників процесу, не передбачені у зазначеній статті, до складу витрат, повязаних з розглядом справи, зокрема, витрати з оплати поштових відправлень, не відносяться.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 60, 209, 210, 212-213, 215 ЦПК України, ст. ст. 3, 1176 ЦК України, ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, ОСОБА_3 прокуратури про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями та бездіяльністю органів досудового слідства і прокуратури задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_2 128000 грн. моральної шкоди, витрати за проведення судово-автотехнічної експертизи та комісійної судово-медичної і авто технічної експертизи у сумі 5028,16 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області протягом десяти днів з моменту проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ: