Справа № 304/1615/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Мацунича М.В.,

при секретарі: Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Перечинського районного суду від 17 березня 2017 року за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа - Перечинська міська рада, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням і скасування реєстрації місця проживання, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулися у суд із позовом до ОСОБА_5 і ОСОБА_6 у грудні 2016 р.

Після зміни предмета позову (а.с.53) остаточно просили:

-зобов'язати ОСОБА_5 усунути перешкоди у користуванні майном, належною їм на праві спільної власності квартири за адресою: АДРЕСА_1, шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням;ї

-зобов'язати відповідний орган реєстрації і державний орган у сфері реєстрації фізичних осіб зняти з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1, ОСОБА_5 і ОСОБА_6;

-судові витрати покласти на відповідачів солідарно.

На обґрунтування зазначали, що вказана квартира належить їм на праві спільної часткової власності (по 1/3 частині). Разом із ними у цій квартирі зареєстровані відповідачі. При цьому, ОСОБА_6 уже тривалий час не проживає у квартирі, а ОСОБА_5 продовжує там проживати як колишній чоловік ОСОБА_2 Однак, спільне проживання із ОСОБА_5 неможливе. Відповідачі заважають їм вільно користуватися квартирою, а виселятися у добровільному порядку не бажають.

Рішенням Перечинського районного суду від 17 березня 2017 р. позов задоволено частково: зобов'язано ОСОБА_6 усунути перешкоди в користуванні позивачами квартирою за адресою АДРЕСА_1, що належить їм на праві приватної власності, позбавивши його права користування цією квартирою; зобов'язано Перечинську міську раду зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_6 із належної на праві приватної власності позивачам квартири за адресою АДРЕСА_1. У решті позову відмовлено.

ОСОБА_2, ОСОБА_3 і ОСОБА_4 просять частково скасувати це рішення і ухвалити нове, яким у частині задоволення позову залишити без змін, а в частині відмови в задоволенні позову скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Доводять про невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Указують не неналежну оцінку доказів.

Письмових заперечень або пояснень на скаргу відповідачі не подали, в судове засідання не з'явилися, хоча про час і місце такого були належно повідомлені.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення - скасуванню у частині щодо ОСОБА_5 із ухваленням нового по суті позовних вимог, із таких мотивів.

За правилами ст. 303 ч.1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Так, доводи апеляційної скарги стосуються рішення суду, яке є предметом перегляду, лише в частині щодо ОСОБА_5, а тому решта рішення (щодо ОСОБА_6) в апеляційному пеорядку не переглядається.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_5 уселився у спірній квартирі як законний чоловік позивачки ОСОБА_2, тобто в статусі члена її сім'ї, як співвласника такої. ОСОБА_5 особисто здійснював ремонтні роботи в квартирі з матеріалів, придбаних як за власний рахунок так і за рахунок позивачів, що не заперечується (провів заміну вікон, дверей, сантехніки, облаштував підвісну стелю, настелив на підлогу ламінат). Угода про порядок користування указаною квартирою між позивачами та ОСОБА_7 не укладалася, однак учинені останнім особисто ремонтно-будівельні роботи і часткове фінансування будівельних робіт суд розцінив як плата за користування квартирою.

Колегія суддів не погоджується із цим висновком через порушення норм матеріального та процесуального права.

Так, згідно з положеннями ст. 150 ЖК України Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 116 ч.1 ЖК, на яку як на підставу позовних вимог посилаються позивачі, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

За приписами ст. 157 цього Кодексу членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Указані положення Закону стосуються також колишніх членів сім'ї.

Однак, вимога про виселення ОСОБА_5 позивачами не заявлялася.

Згідно зі ст.ст. 319, 321, 391 ЦК України, на які також посилаються відповідачі, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р. (справа № 6-57цс11) зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку (що є однією із позовних вимог) залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК).

Між тим, позивачі з наведених підстав позов до ОСОБА_5 не заявляли.

Окрім того, позивачі просили зобов'язати відповідний орган реєстрації і державний орган у сфері реєстрації фізичних осіб зняти ОСОБА_5 із реєстрації місця проживання, однак сам орган реєстрації (у нашому випадку - Перечинська міська рада) залучено до участі в справі лише як третю особу без самостійних вимог, вирішення питання прав та обов'язків щодо якої процесуальним законом не передбачено.

За загальним правилом суд має сприяти залученню до розгляду справи всіх осіб, прав та інтересів яких стосується виниклий спір. Захист своїх прав та інтересів ці особи реалізують за допомогою широких процесуальних прав і гарантій. Натомість, незалучення кого-небудь із них до розгляду справи як і залучення в неналежному статусі позбавляє їх цієї можливості.

Колегія суддів також зауважує, що позов пред'явлений трьома позивачами, проте підписаний такий лише ОСОБА_2 і доказів уповноваження останньої на представництво інших позивачів (ОСОБА_3 і ОСОБА_4) немає.

У контексті наведеного колегія суддів дійшла висновку, що позов (у частині апеляційного перегляду) є безпідставним, а рішення суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 підлягає зміні в частині правового обґрунтування, оскільки резолютивна частина про відмову в позові щодо вказаного відповідача узгоджується із правовими наслідками апеляційного перегляду.

Керуючись ст.ст. 10, 31, 60, 88, 174, 212, 213, 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.4, ч.2, ч.3, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

РІШИЛА:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

2.Рішення Перечинського районного суду від 17 березня 2017 року щодо ОСОБА_5 змінити в частині правового обґрунтування підстав відмови в задоволенні позову.

3.Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: