У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Дніпропетровська міська рада Дніпропетровської області, Департамент державної архітектурно - будівельної інспекції в Дніпропетровській області, про знесення самочинно побудованого нерухомого майна, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником - ОСОБА_8, та касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11 листопада 2014 року вона є спадкоємцем майна їїчоловіка - ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме 45/100 часток домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1, право власності на яке зареєстроване за нею у встановленому законом порядку. Зазначала, що інша частина вказаного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 24 лютого 1987 року належала на праві власності ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Проте вона позбавлена можливості приватизувати земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння, у зв'язку з тим, що ОСОБА_10 було самочинно побудовано гараж на вказаній земельній ділянці. Крім того, на теперішній час частина домоволодіння, що належала ОСОБА_10, знаходиться у розпорядженні відповідачів як спадкоємців, які право власності на вказану частину домоволодіння за собою не зареєстрували.

ОСОБА_3 зазначала, що відповідачі постійно чинять їй перешкоди у доступі до домоволодіння, позбавляють можливості користуватися спільними в домоволодінні спорудами, а демонтувати гараж, який є самочинно побудованим, не бажають, чим перешкоджають в реалізації права власності на належне їй майно та можливості приватизувати земельну ділянку.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд зобов'язати ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 за власний рахунок демонтувати самочинно побудований гараж літ. Ж, що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 за власний рахунок демонтувати самочинно побудований гараж літ. Ж, що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_8, просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скаргипідлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_10, правонаступниками якого є відповідачі, самочинно побудований гараж, частина якого розташована на території загального користування, чим порушено права позивача, як власника 45/100 частки домоволодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 та землекористувача земельної ділянки, на якій розташоване вказана частина домоволодіння, що перешкоджає їй приватизувати земельну ділянку, на якій розташоване домоволодіння.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення районного суду та відмовляючи в їх задоволенні, виходив із того, що відповідачі не є особами, які будували спірний гараж і не є власниками спадкового майна, після померлого ОСОБА_10, отже, права позивача не порушували.

Проте погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11 листопада 2014 року ОСОБА_3 є спадкоємцем майна її чоловіка- ОСОБА_9, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а саме 45/100 часток домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що розташоване на земельній ділянці площею 1135 кв. м. Інша частина вказаного домоволодіння на підставі договору купівлі-продажу від 24 лютого 1987 року належала на праві власності ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, і тепер знаходиться у розпорядженні відповідачів, які право власності на вказану частину домоволодіння за собою не зареєстрували.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно із ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в ч. 1 ст. 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно із ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

З урахуванням змісту вищевказаної правової норми в поєднанні з положеннями ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України вимоги про знесення самочинно збудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Згідно зі ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57 - 60 ЦПК України.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Судом установлено, що згідно з технічним паспортом на домоволодіння спірний гараж літ. «Ж» побудований ОСОБА_10 у 1990 році.

Земельна ділянка, на якій знаходиться 55/100 частки домоволодіння, була приватизована на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 17 грудня 1998 року № 2478 та належала ОСОБА_10 згідно з державним актом на право приватної власності на землю від 22 березня 1999 року.

Проте апеляційний суд не звернув уваги на те, що земельна ділянка була приватизована ОСОБА_10уже після будівництва гаражу. При цьому не надав належної правової оцінки: акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства Державної інспекції сільського господарства в Дніпропетровській області від 23 жовтня 2012 року з питань дотримання вимог земельного законодавства при використанні ОСОБА_10 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1; акту обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, від 26 травня 2016 року; листу Державної інспекції сільського господарства в Дніпропетровській області від 17 червня 2016 року.

Також апеляційний суд не перевірив доводи позивача про те, що відповідачами постійно чиняться перешкоди у доступі до належної їй частини домоволодіння, а спірний гараж побудований на межі земельних ділянок з порушенням вимог п. 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», відповідно до якого для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

Згідно зі ст. 91 ЗК Українивласники земельних ділянок зобов'язані, зокрема, не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник або землекористувач може вимагати усунення порушень його прав на землю.

Частиною 1 ст. 103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Разом з тим апеляційний суд не врахував, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).

Згідно зі ст. 396 ЦК України речове право захищається як і право власності.

Таким чином, спірний гараж належить відповідачам з часу відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_2 і саме вони є належними відповідачами за позовними вимогами ОСОБА_3

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог,які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не перевірив доводи позивача та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником - ОСОБА_8, та касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик