Справа № 541/2599/16-ц
Номер провадження 2/541/133/2017
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30 червня 2017 року Миргородський міськрайонний суд Полтавської області

в складі:

головуючого судді - Андрущенко-Луценко С.В.,

при секретарі - Калініченко Л.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Миргороді справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 загальноосвітньої школи I-III ступенів №7 ОСОБА_2 міської ради Полтавської області про припинення бездіяльності, яка порушує право та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

15.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся до Миргородського міськрайонного суду із вищезазначеним позовом.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач є батьком малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач з дружиною проживає окремо. Син, за спільною домовленістю, проживає з дружиною та до недавнього часу навчався у Миргородському навчально-виховному комплексі «Гелікон», який позивач періодично відвідував та цікавився поведінкою та навчанням сина. Одного дня зі слів вчителя він дізнався, що сина ОСОБА_4 переведено на навчання до ОСОБА_2 ЗОШ №7. Позивач звернувся до директора вищезазначеного навчального закладу з метою отримання інформації про власну дитину, але йому було відмовлено у грубій формі.

17.10.2016 року позивач звернувся до директора відповідача з письмовою заявою, яка того ж дня була прийнята та зареєстрована в навчальному закладі, в якій висловив прохання проінформувати його про періодичність відвідування сином школи, рівень його знань та успішність. Листом від 02.11.2016 року позивачу було відмовлено у задоволенні його заяви. Зважаючи на вище викладене, позивач просив суд, зобовязати відповідача припинити бездіяльність, яка порушує його права шляхом негайного надання йому обґрунтованої відповіді на письмове звернення від 17.10.2016 року; стягнути з відповідача, в рахунок відшкодування моральної шкоди, 7250 грн., а також всі понесені та документально підтверджені судові витрати: по сплаті судового збору та оплаті висновку судово-психологічної експертизи.

При судовому розгляді справи позивач ОСОБА_1 свої позовні вимоги підтримав, збільшивши розмір моральної шкоди на відшкодуванні якої він наполягав з відповідача у сумі 28800 грн. Просив позов задовольнити в повному обємі, як законний та обґрунтований. Пояснив, що його дитина син ОСОБА_4, проживає разом з матірю - ОСОБА_5, яка створює йому перешкоди в спілкуванні з дитиною. З сином він останній раз спілкувався в червні 2016 року. Він опікується своєю дитиною, переживає за її успішність. Випадково дізнався, що дружина перевела сина з школи «Гелікон» на навчання до ОСОБА_2 ЗОШ №7. Неодноразово усно звертався до директора та до класного керівника дитини з метою дізнатися про відвідування сином школи та про його успішність, але обґрунтованих відповідей не отримав. Змушений був звернутися з письмовою заявою, на яку отримав формальну відписку. Подібна поведінка посадових осіб школи, їхнє грубе відношення до нього призвели до моральних страждань, погіршення стану його здоровя, а тому вважає, що він набув право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінює в 28800 грн.

Представник відповідача ОСОБА_2 ЗОШ I-III ступенів №7 ОСОБА_2 міської ради Полтавської області в судове засідання не зявився. З установи на адресу суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника школи. З направлених на адресу суду заперечень на позов вбачається, що позов відповідачем не визнається та зазначається, що син позивача ОСОБА_4 дійсно перебуває на навчанні в ОСОБА_2 ОСОБА_6 ступенів №7 і йому за станом здоровя була визначена необхідність індивідуального навчання (вдома). Таке навчання було організовано згідно наказу відділу освіти ОСОБА_2 міськради від 23 вересня 2016 року № 298 «Про організацію індивідуального навчання» та наказу по школі № 99 від 23 вересня 2016 року «Про організацію навчання ОСОБА_3 за індивідуальною формою». Позивач 17.10.2016 року звертався до школи з приводу отримання інформації про дитину. Виходячи з інтересів дитини позивачу було відмовлено в наданні інформації. Оскільки звернення позивача потребувало додаткового вивчення, то воно було розглянуто в місячний термін, визначений ст. 20 Закону України «Про звернення громадян».

Третя особа ОСОБА_7 вважав, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки при підготовці та наданні відповіді за зверненням позивача ОСОБА_1 школа виходила з інтересів дитини та прохання матері дитини ОСОБА_5, яка вказувала на існування небезпеки для її дитини з боку позивача. Особисто він з позивачем не спілкувався та до судового розгляду справи його не бачив.

Представник третьої особи ОСОБА_7 ОСОБА_8 вважав позов необґрунтованим, таким, що не підлягає до задоволення, оскільки у зверненні позивача до директора школи мова йшла про надання конфіденційної інформації. Крім того, при виготовленні висновку судово-психологічної експертизи, експертом було використано Методику встановлення заподіяння моральної шкоди , яка 29.01.2016 року була виключена з Реєстру методик проведення судових експертиз, що ставить під сумнів даний висновок експертизи.

Суд, заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 являється батьком малолітньої дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.5).

На даний час ОСОБА_9 навчається в ОСОБА_2 загальноосвітній школі №7 ОСОБА_2 міської ради.

17.10.2016 року ОСОБА_1 звернувся до директора відповідача з письмовою заявою, в якій просив проінформувати його про періодичність відвідування сином школи, рівень його знань та успішність (а.с.6).

Відповідач листом від 02.11.2016 року №320 відмовив позивачу у наданні інформації, мотивуючи свою відмову тим, що, «згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про інформацію» не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоровя, а також адреса, дата і місце народження» (а.с.7).

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону України «Про звернення громадян», органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).

Згідно ч.4 ст.15 Закону України «Про звернення громадян», рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення.

Відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про інформацію», до конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження.

Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

Ч.3 ст.150 Сімейного кодексу України визначено, що батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно ч.3 ст.59 Закону «Про освіту» батьки та особи, які їх замінюють, зобов'язані сприяти здобуттю дітьми освіти у навчальних закладах або забезпечувати повноцінну домашню освіту відповідно до вимог щодо її змісту, рівня та обсягу.

Ч.1 ст.151 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Позивач звернувся до відповідача з заявою про отримання інформації про навчання дитини, а саме: періодичність відвідування малолітнім сином школи, про рівень його знань та успішності, дана інформація не є конфіденційною. Оскільки ОСОБА_1 є батьком малолітнього ОСОБА_10, батьківських прав він не позбавлений, позивач має право на отримання вищезазначеної інформації.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка класний керівник малолітнього ОСОБА_3 ОСОБА_11 суду пояснила, що дійсно до неї звертався позивач ОСОБА_1 з приводу отримання інформації про сина та вона з ним спілкувалася по цьому питанню. В подальшому, дізнавшись про існування конфлікту між батьками дитини вона вирішила всю інформацію надавати батькові дитини тільки через адміністрацію школи і коли до неї прийшов позивач повідомила його про це та запросила пройти до директора, але позивач іти до директора відмовився.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що вона є матірю малолітнього ОСОБА_3 , а позивач є його батьком. Між нею та позивачем склалися складні стосунки, стосовно виховання сина і вона дізнавшись від директора школи про надходження заяви позивача з приводу сина, просила директора не надавати позивачеві жодної інформації.

Свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що він перебуває в дружніх відносинах з позивачем та кілька раз відвідував разом з ним школу і бачив як двічі позивач спілкувався з директором школи. Один раз директор виходив з класу, та не захотів балакати з позивачем, а іншого разу, коли вони зустрілися в коридорі школи, то директор з його точки зору був налаштований агресивно до позивача, бо він знаходячись на віддалі бачив, що той розмахував руками, але самої розмови між ними він не чув.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що працює на посаді вчителя в ОСОБА_2 ОСОБА_6 ступенів №7. Приблизно в кінці листопада 2016 року вона бачила в коридорі школи на першому поверсі, як позивач ОСОБА_1 разом із ще одним чоловіком, якого назвав свідком, спілкувався з ОСОБА_11 з приводу надання інформації про навчання дитини. ОСОБА_11 запропонувала ОСОБА_1 пройти в кабінет до директора, де йому така інформація буде надана, але позивач в категоричній формі відмовився пройти в кабінет директора для отримання витребуваної ним інформації.

Як вбачається зі змісту ч.1 ст.13 Закону України «Про інформацію»,у разі якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду.

Отже, не наданням обґрунтованої відповіді на письмове звернення позивача від 17.10.2016 року, відповідачем було допущено бездіяльністю, яка призвела до порушення права ОСОБА_1 на отримання інформації про свою дитину, яка не є конфіденційною, зважаючи на що позов в цій частині є обґрунтованим та підлягаючим до задоволення.

Стосовно вимог про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої порушенням Закону України «Про звернення громадян», Закону України «Про інформацію» у сумі 28800 грн., суд зазначає, що згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті.

Відповідно до ч.2 ст.25 Закону України «Про звернення громадян», громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом.

На обґрунтування заподіяної моральної шкоди позивачем було заявлено клопотання про допит свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15

Допитана в якості свідка ОСОБА_14 суду пояснила, що вона сестра позивача. Їй відомо, зі слів позивача, що він неодноразово звертався до директора школи з приводу отримання інформації про сина, але такі звернення позитивних наслідків не дали. Відповідь на письмове звернення була формальною. Відношення адміністрації школи до позивача призвело до хвилювань, стресів та звернення позивача в лікарню з серцевим нападом.

Свідок ОСОБА_15 пояснив, що він батько позивача і знає, що позивач постійно хвилювався, зазнавав нервових потрясінь, що було повязано саме з відношенням до нього адміністрації школи коли він хотів отримати інформацію стосовно сина ОСОБА_4.

Судом встановлено, що відповідачем порушено права позивача на інформацію стосовно власної малолітньої дитини.

Висновком судово-психологічної експертизи, що була проведена за клопотанням позивача ОСОБА_1 було встановлено, що відмова директора школи у наданні інформації позивачеві, як батькові дитини про періодичність відвідувань школи сином, рівень його знань та успішність, вплинула на особистість позивача та йому такою відмовою було завдано моральної шкоди, яку експерт встановив в розмірі 9 мінімальних заробітних плат.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»№ 4 від 31 березня 1995 року з відповідними змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат ( їх тривалості, можливості відновлення). Зокрема, враховується стан здоров'я, тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч.ч. 6,7 ст. 147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обовязковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі.

Суд враховує, що висновок експерта є одним із доказів, які підлягають оцінці та аналізу судом, та не має для суду наперед встановленого значення.

Визначаючи розмір моральної шкоди, експерт послалася зокрема на Методику встановлення заподіяння моральної шкоди та метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань ОСОБА_16 , застосування якої було припинено рішенням Міністерства Юстиції України від 29.01.2016 року . Крім того, експертом в повій мірі не було враховано наявність конфлікту між батьками дитини з приводу участі батька у вихованні дитини. Ту обставину, що на розгляді в суді перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, Виконавчого комітету ОСОБА_2 міської ради про усунення перешкод у вихованні дитини і спілкуванні з нею, визнання незаконною бездіяльності органу місцевого самоврядування, як органу опіки та піклування. Також експертом в повній мірі не враховано, що директор школи при наданні відповіді на звернення ОСОБА_1 враховував позицію матері дитини. Також експертом не було враховано пояснень наданих в судовому засіданні свідками ОСОБА_13 та ОСОБА_11, які стверджували, що позивачеві пропонувалося пройти до кабінету директора з метою надання йому інформації про дитину, але він від цього відмовився.

На підставі викладеного, керуючись принципами розумності, виваженості і справедливості, суд вважає, що позивачеві ОСОБА_1 було заподіяно моральної (немайнової) шкоди, але розмір визначений експертом є явно завищеним не відповідаючим фактичним обставинам справи, а тому суд частково не погоджуючись з висновком судово-психологічної експертизи, самостійно визначає розмір такого відшкодування в 1600 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Таким чином, із відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати по справі: 1102,40 грн. сплачений позивачем при зверненні з позовом до суду судовий збір та витрати по оплаті вартості експертизи пропорційно до суми задоволених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 368,07 грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 62, 64,79, 84; 88, 214, 215, 218 ЦПК України, ст.ст.150, 151 Сімейного кодексу України, Законом України «Про звернення громадян», Законом України «Про інформацію», Законом України «Про освіту», суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Зобовязати ОСОБА_2 загальноосвітню школу I-III ступенів №7 ОСОБА_2 міської ради Полтавської області припинити бездіяльність, яка порушила права ОСОБА_1, шляхом надання ОСОБА_1 відповіді по суті на його письмове звернення від 17.10.2016 року.

Стягнути з ОСОБА_2 загальноосвітньої школи I-III ступенів №7 ОСОБА_2 міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 1600 грн. (одну тисячу шістсот гривень) в рахунок відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 загальноосвітньої школи I-III ступенів №7 ОСОБА_2 міської ради Полтавської області на користь ОСОБА_1 1470,47 грн. (одну тисячу чотириста сімдесят гривень 47 копійок) судових витрат.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Полтавської області на протязі 10 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційних скарг через Миргородський міськрайонний суд.

Суддя: ОСОБА_17