Ухвала

іменем україни

21 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Ізмайлової Т.Л.,

Кафідової О.В., Маляренка А.В.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «БанкЗолоті Ворота» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором кредиту шляхом звернення стягнення на заставне майно; за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» про визнання недійсним договору іпотеки за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 1 жовтня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2015 року,

встановила:

У вересні 2009 року публічне акціонерне товариство «Банк Золоті Ворота» (далі - ПАТ «Банк Золоті Ворота») звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 7 травня 2008 року між банком та ОСОБА_5 був укладений договір про надання споживчого кредиту у формі мультивідновлювальної кредитної лінії з максимальною сумою заборгованості 150 000 грн зі сплатою 22 % річних за користування коштами у гривні, 17 % річних за користування коштами у доларах США та 15 % річних за користування коштами у євро з кінцевим терміном повернення

23 квітня 2010 року. 7 травня 2008 року ОСОБА_5 отримав у

ПАТ «Банк Золоті Ворота» 13 000 євро, а 8 травня 2008 року 9 500 доларів США. Виконання умов кредитного договору забезпечено договором іпотеки від 26 вересня 2008 року, укладеним між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_4, за яким остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1. 12 лютого

2009 року ПАТ «Банк Золоті Ворота» уклав з ОСОБА_6 договір поруки.

Свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі ОСОБА_5 не виконав, допустив заборгованість по кредиту у розмірі 267 576,87 грн.

Ураховуючи наведене та уточнення позовних вимог, позивач просив стягнути з іпотекодавця ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором шляхом звернення стягнення на квартиру, яка є предметом іпотеки.

У листопаді 2010 року ОСОБА_4 звернулась до ПАТ «Банк Золоті Ворота» із зустрічним позовом про визнання недійсним указаного договору іпотеки, посилаючись на те, що зазначений договір іпотеки вона не підписувала, а згідно висновку експертизи, проведеної у кримінальній справі, цей договір підписаний іншою особою.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 1 березня 2012 року у задоволенні позову ПАТ «Банк Золоті Ворота» відмовлено.

Зустрічний позов задоволено. Визнано договір іпотеки від 26 вересня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та АКБ «Золоті ворота» недійсним.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 31 липня 2012 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 листопада 2012 року ухвалені у справі судові рішення скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 1 жовтня 2015 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ПАТ «Банк Золоті», треті особи:Кочан М.В., ОСОБА_5, про визнання недійсним договору іпотеки від 26 вересня 2008 року залишено без розгляду.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 1 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2015 року, відмовлено

ПАТ «Банк Золоті» в задоволенні заявленого позову.

У касаційній скарзі ПАТ «Банк Золоті» просить скасувати ухвалені в справі судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_4 не підписувала договір іпотеки, а тому не має перед ПАТ «Банк Золоті Ворота» зобов'язань щодо виконання умов укладеного між

ПАТ «Банк Золоті Ворота» і ОСОБА_5 кредитного договору.

Проте повністю з таким висновком погодитися не можна з огляду на наступне.

Установлено, що 7 травня 2008 року між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_5 був укладений договір про надання споживчого кредиту у формі мультивідновлювальної кредитної лінії з максимальною сумою заборгованості 150 000 грн зі сплатою 22 % річних за користування коштами у гривні, 17 % річних за користування коштами у доларах США та 15 % річних за користування коштами у євро з кінцевим терміном повернення

23 квітня 2010 року.

7 травня 2008 року ОСОБА_5 отримав 13 000 євро, а 8 травня 2008 року 9 500 доларів США.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_4

26 вересня 2008 року був укладений договір іпотеки, за яким остання передала в іпотеку ПАТ «Банк Золоті Ворота» квартиру АДРЕСА_1.

12 лютого 2009 року ПАТ «Банк Золоті Ворота» уклав з ОСОБА_6 договір поруки.

Пред'являючи позов, ПАТ «Банк Золоті Ворота» посилалось на те, що позичальник ОСОБА_5 допустив заборгованість по кредиту, тому просив стягнути її шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 1ст.509, ст. 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини 1 та 2ст. 598 ЦК України).

За змістом ст. 11 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець (майновий поручитель) несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання в межах вартості предмета іпотеки.

Підстави припинення іпотеки передбачено ст. 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Також згідно зі ст. 49 Закону України «Про іпотеку» якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами третіх прилюдних торгів, іпотека може бути припиненою за рішенням суду.

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення ст. 17 цього Закону містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у ст. 593 ЦК України.

Погоджуючись з рішенням місцевого суду, апеляційний суд на вказане уваги не звернув та не врахував, що виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Як убачається з матеріалів справи, договір іпотеки не оспорений, в установленном у законом порядку не визнано недійсним, а пред'явлений ОСОБА_4 про визнання договору іпотеки недійсним судом залишено без розгляду за її заявою.

У рішенні суду не наведено жодної правової підстави, передбаченої

ст. 17 Закону України «Про іпотеку», яка свідчить про припинення іпотеки.

Крім того, в основу рішення суд поклав обставини, встановлені вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 14 лютого 2012 року, який набрав чинності, у кримінальній справі за звинуваченням ОСОБА_6 та ОСОБА_8 Суд вважав їх такими, що в силу ст. 61 ЦПК України мають преюдиційне значення.

Так, вказаним вироком установлено, що до укладення договору іпотеки будь-яку заяву про згоду на передачу квартири в іпотеку, акт погодження вартосоті майна, що передається в іпотеку ОСОБА_4 не підписувала. Всі ці дї було вчинено, а підпис піброблено працівниками банку визнаними членами організованої злочиної групи, а ОСОБА_4 була введена в оману.

Разом із тим, суд не врахував, що в силу ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно із ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

При новом розгляді справи судом була проведена комісійна судово-почекркознавча експертиза, з висновків якої вбачається, що підписи від імені ОСОБА_4,розташовані в рядку №5454 від 26 вересня 2008 року в графі «Підписи осіб, їх представників) в реєстрі №8 для реєстрації нотаріальних дій приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кочан Майї Вікторівни на 2008 рік, в графі «Іпотекодавець: підпис», перед записом «ОСОБА_4.» в двох примірниках договору іпотеки від

26 вересня 2008 року та рукописні записи від імені ОСОБА_4, розташовані в графі «Іпотекодавець: підпис» після підпису в двох примірників договору іпотеки 26 вересня 2008 року, виконані однією особою, самою ОСОБА_4

Ознак, які б свідчили про виконанні підписів та розшифровок до них в графі «Іпотекодавець: підпис» в двох примірника договору іпотеки №5454

від 26 вересня 2008 року під впливом збиваючих факторів не виявлено.

За положенням ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 цього Кодексу.

Проте в порушення вимог ст. 212 ЦПК України, суд дав оцінки наведеному висновку, не навів відповідні мотиви.

Слід зауважити, що стягнення шкоди за цивільним позовом у кримінальній справі, за кредитним договором від 7 травня 2008 року, укладеним між ПАТ «Банк Золоті Ворота» та ОСОБА_5, не свідчить про заміну позичальника за вказаним кредитним договором та не може бути підставою для відмови в задоволенні позову до іпотекодавця.

Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (ч. 4 ст. 631 ЦК України).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Банк Золоті Ворота» задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 листопада 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийО.С. Ткачук

Судді:
В.С. Висоцька Т.Л. Ізмайлова
О.В. Кафідова

А.В. Маляренко