Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"01" червня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого - судді Астахової О.О.,

при секретарі: Наумовій О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання права власності на частину нерухомого майна,-

в с т а н о в и в:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом в якому просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло НОМЕР_2 від 16 квітня 1998 року в частині визнання права приватної спільної сумісної власності за ОСОБА_5 на 1/5 частини квартири та визнати в порядку набувальної давності за ним право власності на 1/5 частини квартири АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивує тим, що 16 квітня 1998 року Дніпровською районною державною адміністрацією міста Києва, згідно Розпорядження від 16 квітня 1998 року №4С-209 було видано свідоцтво про право власності на житло НОМЕР_2, зареєстроване в Бюро технічної інвентаризації міста Києва 21 квітня 1998 року в реєстровій книзі за НОМЕР_2, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та членам його родини ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в рівних долях.

Дана квартира була передана у власність згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Загальна площа квартири становить 51,20 кв. м, а відновна вартість на момент приватизації 9 гривень 70 копійок.

Однак, на момент видачі свідоцтва ОСОБА_5 була померлою. Внаслідок помилки вже померлу особу, яка на той момент ще не була знята з реєстраційного обліку даної квартири, автоматично (помилково) вписали в свідоцтво про право власності і на той момент жоден з повнолітніх співвласників даної помилки не помітив.

Помилка була виявлена після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 при оформленні спадщини до складу якої увійшла 1/5 частини квартири АДРЕСА_1, яка належала їй за життя.

З моменту приватизації - 1998 р. і по теперішній час, в квартирі проживає позивач - ОСОБА_1, а тому вважає, що він набув право власності в порядку набувальної давності на 1/5 частини квартири, що була помилково оформлена на ОСОБА_5, оскільки інші співвласники проти цього не заперечують, що змушує позивача звернутись із даною заявою до суду.

У судовому засіданні представник позива ОСОБА_8 позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, з підстав викладених в позовній заяві.

Додатково пояснила, що на даний час право власності на 1/5 частини квартири АДРЕСА_1, на яку видано свідоцтво за померлою ОСОБА_5, не значиться зареєстрованим за жодною із осіб.

Представник відповідача Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилась. На адресу суду направила заперечення проти позову, в яких просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки видача органом по оформленню права власності на об'єкти нерухомого майна Дніпровської районної державної адміністрації міста Києва свідоцтва про право власності на житло від 16 квітня 1998 року НОМЕР_2, здійснена відповідно діючого на той час законодавства та на підставі документів наданих мешканцями квартири АДРЕСА_1.

Представник Київської міської ради в судове засідання не з'явився, хоча про день, час і місце слухання справи повідомлявся судом належним чином, про, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, клопотань про відкладення розгляду справи або заперечень на позов суду також не надано.

Третя особа ОСОБА_4, яка одночасно представляє інтереси третьої особи - ОСОБА_3 позовні вимоги визнала та не заперечувала проти задоволення позову. Додатково підтвердила обставини викладені в позовній заяві та повідомила, що позивач ОСОБА_1 являється її братом та він дійсно, фактично з народження та по теперішній час проживає у вказаній квартирі, а вона та їхній батько ОСОБА_3 з 2002 року не проживають у квартирі АДРЕСА_1.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 16 квітня 1998 року на підставі Розпорядження Дніпровської районної державної адміністрації міста Києва від 16 квітня 1998 року №4С-209 органом по оформленню права власності на об'єкти нерухомого майна і житла було видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 та членам його сім'ї: ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 в рівних долях (а.с. 15-16).

Вказане свідоцтво зареєстроване в реєстровій книзі Київського бюро технічної інвентаризації 21 квітня 1998 року за НОМЕР_2. (а.с. 17-19).

Відповідно до свідоцтва про смерть виданого повторно 11.11.2014 року Виконавчим комітетом Дулицької сільської ради Сквирського району Київської області, ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року у віці 68 років в с. Дулицьке, про що зроблено відповідний актовий запис №16 (а.с. 29).

Таким чином, на момент оформлення права власності та видачі свідоцтва про право власності на житло від 16.04.1996 року, ОСОБА_9 була померлою.

Представник Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації посилаючись на те, що ОСОБА_3 13 лютого 1998 року звернувся до відділу приватизації житла із заявою на приватизацію та надав довідку про склад сім'ї, де була зареєстрована його померла мати ОСОБА_5 (а. с. 70-71), помилково виходить з того, що за таких обставин позивачем не надано доказів, які б підтверджували помилку відповідача у видачі свідоцтва про право власності на житло.

Відповідно до ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент смерті.

Враховуючи вказану норму матеріального права, померла на час видачі спірного свідоцтва про право власності та реєстрації права власності на нерухоме майно ОСОБА_5, право власності на спірне майно набути не могла.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» ( в редакції на момент виникнення правовідносин), приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Оскільки станом на ІНФОРМАЦІЯ_2 року правоздатність ОСОБА_5 припинилася у зв»язку із її смертю, видача свідоцтва про право власності на житло відбулось з порушенням вимог чинного на той час законодавства України, зокрема відсутності заяви ОСОБА_5 про її згоду прийняти участь у приватизації квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до п. 71 рішення Європейського суду з прав людини у справі від 20.10.2011 року «Рисовській проти України», принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їх власна недбалість. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатись на саму державу, а помилки не можуть виправлятись за рахунок осіб, яких вони стосуються. За таких обставин, вбачається, що є неприпустимим позбавлення позивача реалізувати право на належну йому по Закону частку у приватизації квартири, з підстав поділу цієї частки на померлу на момент видачі свідоцтва особу. З урахуванням вимог ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позивач не може відповідати за помилки органу місцевого самоврядування.

Таким чином, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло від 16 квітня 1998 року, законні, обґрунтовані, підтверджуються матеріалами справи, а тому підлягають задоволенню.

Що стосується позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним в порядку набувальної давності права власності на 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Виходячи зі змісту зазначеної статті, обставинами, які мають значення для набуття права власності за набувальною давністю є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи № 5 від 07.02.2014 року визначено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна а її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).

Пунктом 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що правила ст 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Ураховуючи, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. При цьому, якщо строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк після 01 січня 2001 року.

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої платті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник -нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є і орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

В судовому засіданні встановлено, що після смерті ОСОБА_5 все її майно перейшло до її чоловіка, який подарував його ОСОБА_3. У перелік спадкового майна та предметів дарування не входили права ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.10.1997 року ОСОБА_6 визнано недієздатною. Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації № 115-1 від 22.09.2004 року опікуном над матір»ю ОСОБА_6 та над її майном призначено ОСОБА_1

Як убачається із даних свідоцтва про смерть від 03.11.2014 року виданого Відділом реєстрації смерті у м. Києві, 03 листопада 2014 року померла ОСОБА_6.

Після смерті ОСОБА_6 залишилось спадкове майно, яке складається із 1/5 частини квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відмовились від належної їм частки у спадщині на користь батька - ОСОБА_3

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом виданим 15.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрованим в реєстрі за № 415, ОСОБА_3 прийняв спадщину після смерті дружини ОСОБА_6 , яка складається із 1/5 частини квартири АДРЕСА_1.

Таким чином на праві спільної часткової власності належить 1/5 частина квартири ОСОБА_1, 2/5 частини - ОСОБА_3, з яких 1/5 відповідно до свідоцтва про право власності на житло та 1/5 в порядку спадкування після смерті дружини ОСОБА_6 та 1/5 ОСОБА_7, яка після одруження змінила прізвище на ОСОБА_4, що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру права власності на нерухоме майно. При цьому, 1/5 частина квартири АДРЕСА_1, лишилась не зареєстрованою на праві власності. Тобто частка, яка помилково була оформлена при видачі свідоцтва на право власності на померлу ОСОБА_5

ОСОБА_1 з моменту приватизації означеної квартири у 1998 році та по сьогоднішній день безперервно проживає за адресою: м. Київ, вул. Райдужна, 57, кв. 11, про що зазначили у своїх заявах інші співвласники квартири ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та підтвердив сам позивач. Даний факт також підтверджується довідкою Форми 3. Доказів, які б спростовували дану обставину суду не надано.

Таким чином, єдиним з власників та мешканцем квартири АДРЕСА_1, який законно, відкрито, безперервно з 1985 по 2017 рік, користується цією квартирою є ОСОБА_1, який відповідно і претендує на визнання за ним права власності за набувальною давністю 1/5 частини квартири, яка помилково була зареєстрована на його бабусю ОСОБА_5.

Враховуючи вищевказані обставини, те що ОСОБА_1 проживає у вказаній квартирі добросовісно, відкрито та безперервно вже більше ніж 10 років, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги про визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на 1/5 частини квартири АДРЕСА_1, підтверджуються матеріалами справи, а тому також підлягають задоволенню.

На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 2 547,22 грн. компенсуються за рахунок Держави.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.4, 10, 11, 57- 61, 209, 212-218,293,294 ЦПК України,ст.ст. 203, 215, 217, 344 ЦК України, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», суд, -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, Територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на житло та визнання права власності на частину нерухомого майна - задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло НОМЕР_2 від 16 квітня 1998 року в частині визнання права приватної спільної сумісної власності за ОСОБА_5 на 1/5 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнати в порядку набувальної давності право власності на 1/5 частини квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2547 (дві тисячі п'ятсот сорок сім) гривень 22 копійки.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва, шляхом подання апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10-ти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

С у д д я :