Категорія 53Доповідач Рибчинський В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Рибчинського В.П.,

суддів Кучевського П.В., Марчук В.С.,

за участі секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Київського національного торговельно-економічного університету в особі Вінницького торговельно-економічного інституту про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в листопаді 2011 року, правильності нарахування і виплати заробітної плати в період з жовтня 2011 року по 01 грудня 2011 року,-

встановила:

29 червня 2016 року до Вінницького міського суду Вінницької області звернувся з позовом ОСОБА_2 до Київського національного торговельно-економічного університету в особі Вінницького торговельно-економічного інституту про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в листопаді 2011 року, правильності нарахування і виплати заробітної плати в період з жовтня 2011 року по 01 грудня 2011 року.

В обґрунтування позовних вимог послався на те, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ВТЕІ КНТЕУ, в грудні 2011 року та січні 2012 року йому було невірно нарахована заробітна плата, внаслідок того, що останній перебував на стаціонарному лікуванні, по завершенню якого він надав листок непрацездатності до бухгалтерії ВТЕІ КНТЕУ, однак виплата лікарняних не була проведена, що призвело до неповної виплати заробітної плати.

Тому, просить суд стягнути на його користь заборгованість в розмірі 234690,00 грн, з яких: невиплачена заробіна плата в сумі 2115 грн., середій заробіток за час затримки виплати заробітної плати - 170085 грн., індексація - 5790 грн., компенсація - 1829 грн., моральна шкода - 50000 грн.

В подальшому, ОСОБА_2 неодноразово збільшувались позовні вимоги, з посиланням на те, що протягом 2011-2012 року ВТЕІ КНТЕУ неправильно була нарахована заробітна плата, а саме без дотримання вимог Постанови КМ України від 30.08.2002 року №1298 «Про про оплату праці на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери».

Збільшивши позовані вимоги, ОСОБА_2 просить стягнути з ВТЕІ КНТЕУ на його користь 4512,33 - невиплаченої заробітної плати, 266802,14 - середній заробіток за час затримки розрахунку, 1209 грн. - індексації, 3031,10 грн. - компенсації та 100000 грн. - моральної шкоди.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Київського національного торговельно-економічного університету в особі Вінницького торговельно-економічного інституту про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в листопаді 2011 року, правильності нарахування і виплати заробітної плати в період з жовтня 2011 року по 01 грудня 2011 року - відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій послався на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, оскільки прийняте з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права.

В апеляційній скарзі просить суд скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким стягнути з Київського національного торговельно-економічного університету в особі Вінницького торговельно-економічного інституту на його користь грошові кошти у розмірі 379 810,74 грн., з яких: заборгованість із невиплаченої заробітної плати - 4 512,33 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати - 266 802,14 грн., індексація - 1 290,02 грн., компенсація - 3 031,10 грн., моральна шкода - 100 000 грн.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 травня 2017 року вказаним вимогам закону відповідає з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з ВТЕІ КНТЕУ, де працював на посаді доцента кафедри психології, соціології та права за строковим договором з 01.05.2011 року до 14.10.2012 року.

Наказом №340-к від 15.10.2012 року ОСОБА_2 було звільнено за закінченням строку трудового договору. При цьому, в день звільнення з ним був проведений повний розрахунок шляхом перерахування на його картковий рахунок грошових коштів в розмірі 3242,28 грн.

Колегія суддів з даним висновком суду першої інстанції погоджується, зважаючи на встановлені по справі обставини.

14.10.2011 року у позивача закінчився строк дії трудового договору № 606 від 01.09.2011 року, укладеного на підставі рішення суду про поновлення на посаді доцента на 0,5 ставки та з 15.10.2011 року - 1,0 ставки.

Наказом №404к від 14.10.2011 року ОСОБА_2 було призначено на посаду доцента кафедри психології, соціології та права ВТЕІ КНТЕУ на 1,0 ставки з посадовим окладом 2257,00 грн. з доплатою 15% - за науковий ступінь, 25% - за вчене звання, 20% - за вислугу років.

Збільшивши позовні вимоги в частині стягнення неправильно нарахованої та невиплаченої заробітної плати, ОСОБА_2 вказав, що за вересень-грудень 2011 року йому не була виплачена заробітна плата в сумі 2429,70 грн., за січень-жовтень 2012 року, за його підрахунками, недоплата по заробітній платі становила 2082,09 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме вказує на те, що судом першої інстанції грубо порушені вимоги процесуального законодавства щодо відкриття провадження.

Однак, в матеріалах справи міститься ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 02 грудня 2015 року про відкриття провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Київського національного торговельно-економічного університету в особі Вінницького торгово-економічного інституту про стягнення заборгованості по заробітній платі. В подальшому, заявлені ОСОБА_2 позовні вимоги були розділені на вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в листопаді 2011 року, правильності нарахування і виплати заробітної плати за період з жовтня 2011 року по 01 грудня 2011 року та стягнення заборгованості по заробітній платі.

У первісному позові зазначені вимоги заявлялись разом, однак ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12 травня 2016 року закрито провадження у справі стосовно вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в листопаді 2011 року та правильності нарахування і виплати заробітної плати з жовтня 2011 року по 01 грудня 2011 року.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 13 червня 2016 року ухвалу суду першої інстанції від 12 травня 2016 року про закриття провадження в частині позовних вимог було скасовано та направлено до Вінницького міського суду Вінницької області для продовження розгляду.

Відповідно до ч.1 ст. 21 ЦПК України суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді першої інстанції, не може брати участь у новому її розгляді судом першої інстанції після скасування ухвали про закриття провадження у справі. В зв'язку з цим, позовні вимоги ОСОБА_2 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в листопаді 2011 року та правильності нарахування і виплати заробітної плати за період з жовтня 2011 року по 01 грудня 2011 року були передані шляхом авторозподілу іншому судді.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції не порушив вимоги процесуального законодавства щодо відкриття провадження у даній справі.

Також, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції від 16 травня 2017 року, ґрунтується на припущеннях, оскільки повний розрахунок з ним у день звільнення не був проведений.

Відповідно до наказу №340-к від 15 жовтня 2012 року ОСОБА_2 було звільнено з роботи на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України і проведено повний розрахунок в день звільнення, що підтверджується платіжним дорученням №1442 від 15 жовтня 2012 року.

Таким чином, при звільненні ОСОБА_2, відповідачем було дотримано вимог ст. 116 КЗпП України.

Нарахування лікарняних ОСОБА_2 було здійснено згідно Порядку обчислення середньої зарплати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, затвердженого Постановою КМ України від 26 вересня 2001 року №1266, в зв'язку з чим їх виплата відбулась не в день звільнення позивача, а після надходження коштів з Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що посилання суду на проведені перевірки ДФІ у Вінницькій області, відповідно до яких порушень фінансової дисципліни не виявлено, не можуть слугувати доказами, оскільки зазначені перевірки прямо суперечать поданим відповідачем платіжним відомостям.

Колегія суддів вважає, що доводи ОСОБА_2 не заслуговують на увагу, оскільки згідно положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Також, ОСОБА_2 зазначає про невідповідність відпрацьованих ним робочих днів в 2011 році, оскільки в різних фінансових документах вони відмінні.

Дійсно, в фінансових документах містяться розбіжності щодо кількості відпрацьованих ОСОБА_2 робочих днів, однак вказані відмінності, як встановлено з пояснень представника відповідача, являються технічною помилкою (опискою), оскільки сума нарахованої заробітної плати залишається незмінною.

В апеляційній скарзі, ОСОБА_2 вказує, що судом першої інстанції не надано у своєму рішенні відповіді на ту обставину, що відповідно до наказу №404 від 15 жовтня 2011 року - 1,0 ставки доцента, а у табелі та особистій картці викладача - у жовтні та листопаді 2011 року - 0,5 ставки.

Твердження позивача не відповідають дійсності, оскільки у зв'язку з тим, що ОСОБА_2 не був ознайомлений з наказом про його переведення з 15.10.2011 року на 1.0 ставки, вказаний наказ не міг бути прийнятий до виконання та заробітна плата виплачувалась йому в жовтні та листопаді 2011 року у попередньому розмірі, із розрахунку 0,5 ставки, однак після ознайомлення з вказаним наказом в грудні 2011 року йому проведено перерахунок заробітної плати за жовтень та листопад місяці 2011 року та виплачено різницю.

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідно до частини першої ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається. Заявляючи вказані вимоги, ОСОБА_2 не навів жодних доказів та не обґрунтував в логічній послідовності неправильності нарахувань заробітної плати.

Звернувшись до суду з позовом до Київського національного торговельно-економічного університету в особі Вінницького торговельно-економічного інституту, ОСОБА_2 заявив лише вимоги про стягнення заробітної плати за період з жовтня 2011 року по січень 2012 року, пов'язуючи ці вимоги з неправильним обрахуванням заробітної плати під час його перебування на лікарняному. Остаточно сформовані ним вимоги ґрунтуються на інших підставах за наявності початково наданих доказів, які не доводять його вимог. Надавши особисто виконаний розрахунок невиплаченої відповідачем заробітної плати, ОСОБА_2 посилався на те, що її виплату було проведено з порушенням норм чинного законодавства, зокрема Постанови КМ України №1298 від 30.08.2002 року «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери». Однак, в чому полягали дані порушення ОСОБА_2 не доведено.

Натомість, наявні у цивільній справі докази спростовують обставини на які послався ОСОБА_2 обґрунтовуючи позовні вимоги.

Відповідно до частини третьої ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 09 квітня 2015 року, ухваленим у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ВТЕІ КНТУ про стягнення заборгованості по не виплаченій заробітній платі вже встановлені обставини правильності нарахування та виплати ОСОБА_2 заробітної плати за жовтень та листопад 2011 року.

Згідно списку №251 від 15.10.2012 року за платіжним дорученням №1442 від 15.10.2012 року, тобто в день звільнення ОСОБА_2 було перераховано на його картковий рахунок грошові кошти в сумі 3242,38 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 ґрунтуються на суб'єктивній оцінці встановлених по справі обставин та помилкового тлумачення норм матеріального і процесуального права і за своїми наслідками не тягнуть скасування рішення.

Відмовляючи у задоволенні вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції також вірно врахував положення ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до яких відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 заробітна плата була виплачена в повному обсязі, його права не порушені, тому суд першої інстанції вірно дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн. задоволенню не підлягають.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідивши всі обставини справи, надавши належну оцінку доказам у справі дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду першої інстанції, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

На підставі наведеного і керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Вінницького міського суду суду Вінницької області від 16 травня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий /підпис/ Рибчинський В.П.

Судді /підпис/ Кучевський П.В.

/підпис/ Марчук С.Г.

Згідно з оригіналом. Рибчинський В.П.