Ухвала

іменем україни

05 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л.,

КадєтовоїО.В., Карпенко С.О.,

за участю: прокурора - Чорно О.М., представникаОСОБА_3 - ОСОБА_4, представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Макарівського району Київської області в інтересах держави в особі Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа - Управління Держземагенства в Макарівському районі Київської області, про визнання недійсними державних актів на землю,

за касаційною скаргою ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року,

та за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року прокурор Макарівського району Київської області в інтересах держави в особі Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3, третя особа - Управління Держземагенства в Макарівському районі Київської області, про визнання недійсними державних актів на землю.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що перевіркою проведеною прокуратурою встановлено, що на підставі рішення Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області від 09 січня 2006 року за №218-25-ІУ ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 02 лютого 2007 року на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та надвірних споруд в селі Копилів Макарівського району Київської області.

Разом з тим, в порушення вимог діючого земельного законодавства, вищевказаним рішенням Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області від 09 січня 2006 року за № 218-25-ІУ питання про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки ОСОБА_5 не вирішувалося. Крім того, в порушення ч. ч. 7-9 ст. 118 ЗК України (в редакції закону станом на момент виникнення спірних правовідносин) під час відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_5 розроблялася технічна документація, яка природоохоронними і санітарно-епідеміологічними органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини не погоджувалася.

22 липня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2328 ОСОБА_5 продав ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,25 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а ОСОБА_3 05 листопада 2008 року отримав на вищевказану земельну ділянку державний акт серії НОМЕР_2

Вищевказаний правочин укладений з порушенням встановленого для цього законом порядку, оскільки ОСОБА_5, не набувши право власності на земельну ділянку, не міг передати це право ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу.

На підставі викладеного позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 02 лютого 2007 року, виданий ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд з кадастровим номером НОМЕР_4; визнати недійсним державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_3 від 05 листопада 2008 року, виданий ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд з кадастровим номером НОМЕР_4; витребувати з володіння ОСОБА_3 на користь територіальної громади в особі Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_4, площею 0,25 га, що знаходиться на території Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 05 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року рішення Макарівського районного суду Київської області від 05 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 02 лютого 2007 року, виданий ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд з кадастровим номером НОМЕР_4. Визнано недійсним державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_3 від -05 листопада 2008 року, виданий ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд з кадастровим номером НОМЕР_4. Витребувано з володіння ОСОБА_3 на користь територіальної громади в особі Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_4, площею 0,25 га, що знаходиться на території Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року та залишити в силі рішення суду апеляційної інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості позовних вимог та пропуску позивачем строків позовної давності.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, яким задоволено позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із наступного.

Судом встановлено, що на підставі рішення Копилівської сільської ради Макарівського району Київської області від 09 січня 2006 року за № 218-25-У ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 02 лютого 2007 року на земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та надвірних споруд в селі Копилів Макарівського району Київської області.

22 липня 2008 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки № 2328 ОСОБА_5 продав ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,25 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд.

05 листопада 2008 року ОСОБА_3 отримав на вищевказану земельну ділянку державний акт серії НОМЕР_5

Відповідно до ст. 116 ЗК України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Згідно з нормами ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, а при передачі земельної ділянки фермерському господарству - також висновки конкурсної комісії, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність надає дозвіл на розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

Із матеріалів справи вбачається, що вироком Макарівського районного суду Київської області від 03 червня 2015 року у справі № 370/367/15-к, який набрав законної сили, колишнього Копилівського сільського голову ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 2 ст. 364 КК України.

Вироком встановлено, що рішенням Копилівської сільської ради № 218-25-ІУ від 09 січня 2006 року питання про затвердження технічної документації із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки ОСОБА_5 не вирішувалося та не приймалось сесією сільської ради.

Крім того вироком встановлено, що ОСОБА_7, в порушення вимог ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 116 ЗК України, з корисливих мотивів в інтересах третіх осіб, використовуючи владу всупереч інтересам служби, на початку січня 2006 року, точної дати та часу досудовим розслідуванням не встановлено, перебуваючи в своєму службовому кабінеті в приміщенні Копилівської сільської ради, діючи умисно, будучи службовою особою органу місцевого самоврядування, достовірно знаючи, що питання про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки наступних громадян - не розглядалося та відповідне рішення не приймалося, видав та засвідчив своїм підписом та відтиском гербової печатки Копилівської сільської ради завідомо неправдивий документ - витяг з рішення сесії Копилівської сільської ради № 218 від 09 січня 2006 року про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадянам для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд і ведення особистого селянського господарства, який в подальшому передав, щоб громадяни приступили до оформлення права власності на земельні ділянки.

На підставі завідомо неправдивого документу - витягу з рішення сесії Копилівської сільської ради від 09 січня 2006 року за № 218, відповідач ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 02 лютого 2007 року на земельну ділянку площею 0,25 га в АДРЕСА_2 та здійснив подальше відчуження земельної ділянки ОСОБА_3

Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Оскільки вироком суду встановлено, що рішенням Копилівської сільської ради № 218-25-ІУ від 09 січня 2006 року ОСОБА_5 не передавалась у власність земельна ділянка площею 0,25 га по АДРЕСА_1, ці обставини є встановленими і не підлягають доказуванню в даній справі.

Враховуючи доведеність факту незаконності набуття ОСОБА_5 у власність земельної ділянки, вимоги позивача про визнання недійсним виданого на його ім'я 02 лютого 2007 року державного акту на право власності на землю серії НОМЕР_1 є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовуючи вимоги позивача про витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_3 на користь власника, виходив з наступного.

Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі.

Оскільки майно за відплатним договором купівлі-продажу від 22 липня 2008 року придбане ОСОБА_3 у ОСОБА_5, який не мав права його відчужувати, оскільки не набув право власності на це майно у визначеному законом порядку, і це майно вибуло з володіння держави, як власника, поза її волею, прокурор, як особа, що діє в інтересах держави, має право домагатися відновлення права держави на майно у вигляді спірної земельної ділянки шляхом витребування її від добросовісного набувача.

Разом з цим, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної станції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що майно за договором купівлі-продажу від 22 липня 2008 року придбане ОСОБА_3 у ОСОБА_5, вибуло з володіння держави, як власника, поза її волею, прокурор, як особа, що діє в інтересах держави, має право домагатися відновлення права держави на майно у вигляді спірної земельної ділянки шляхом витребування її від добросовісного набувача.

Крім того, про порушення права прокурору та Копилівській сільській раді стало відомо про неправомірність отримання ОСОБА_5 земельної ділянки у власність в рамках порушеного у 2014 році кримінального провадження з приводу злочинних дій колишнього голови Копилівської сільської ради ОСОБА_7, наслідком чого стало постановлення 03 червня 2015 року Макарівським районним судом Київської області вироку по визнанню ОСОБА_7 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 КК України, в тому числі і за виготовлення завідомо неправдивого документу - витягу з рішення сесії Копилівської сільської ради від 09 січня 2006 року за № 218, на підставі якого відповідач ОСОБА_5 отримав державний акт на право власності на землю серії НОМЕР_1 від 02 лютого 2007 року.

Оскільки про порушення права прокурору та Копилівській сільській раді стало відомо у 2014 році, звернення з даним позовом до суду у березні 2015 року повністю відповідає положенням ст. 257 ЦК України щодо загального трирічного строку позовної давності.

Доводи касаційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 336 ЦПК України за наслідками розгляду касаційної скарги на рішення суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської області від 09 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко