22-ц/775/532/2017(м)
Категорія 5 Головуючий у 1 інстанції Мохов Є.І.
Суддя-доповідач Кочегарова Л.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Попової С.А, Ткаченко Т.Б.,

з участю секретаря Гаркуша О.С.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_3 до Донської селищної ради Волноваського району Донецької області про визнання права власності на гараж за апеляційною скаргою заступника прокурора Донецької області Бойко Наталії Олександрівни на рішення Волноваського районного суду Донецької області від 19 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

21 квітня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Донської селищної ради Волноваського району Донецької області про визнання права власності на гараж. Обґрунтовуючи свої вимоги посилався на те, що в квітні 2003 року без складання проекту та відведення земельної ділянки у дворі будинку АДРЕСА_1 побудовав гараж. Оскільки відсутність документів перешкоджає введенню гаража в експлуатацію, просив визнати за ним право власності на гараж у судовому порядку.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 19 травня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на об*єкт нерухомості - гараж № 5, загальною площею 12,2 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1.

На зазначене судове рішення заступником прокурора Донецької області подана апеляційна скарга. У скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, прокурор просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що ОСОБА_3 не є власником або користувачем земельної ділянки, на якій збудовано гараж; гараж є самочинним будівництвом і підстави для визнання за позивачем права власності на спірний гараж відсутні; визнавши за ОСОБА_3 право власності на самочинно збудований гараж, суд першої інстанції обмежив право міської ради розпоряджатися земельною ділянкою, яка є комунальною власністю.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурор Полторацька Т.Є. доводи апеляційної скарги підтримала, просила скаргу задовольнити. Позивач ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу відхилити.

До апеляційного суду надійшла заява в.о. голови Донської селищної ради Волноваського району Донецької області про розгляд справи у відстності представника ради.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга заступника прокурора Донецької області Бойко Н.О. підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_3 у позові з наступних підстав.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 315 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважає встановленими

3) невідповідність висновків суду обставинам справи

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції, посилаючись на ст.ст.328, 331, 392 ЦК України, дійшов висновку, що право позивача, який створив нову річ, при невизнанні цього іншою особою, повинно бути захищено у судовому порядку шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на це майно.

З висновками суду погодитися не можна, оскільки вони не відповідають нормам матеріального права та представленим доказам.

Зі справи вбачається, що 09 березня 2017 року рішенням Донської селищної ради Волноваського району Донецької області, з метою впорядкування номерів гаражів, розташованих по вул.Заводській в смт. Донське Волноваського району Донецької області гаражу, розташованому за адресою АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3, присвоєно номер 5 (а.с.5).

10 квітня 2017 року ОСОБА_3 видана довідка Волноваського бюро технічної інвентаризації про те, що у дворі будинку АДРЕСА_1 знаходиться гараж, площею 12,2 кв.м право власності на який не оформлено та не зареєстровано (а.с.4).

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За положеннями частини першої ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Згідно із частиною другою статті 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас згідно із частиною третьою цієї статті право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (будівництва відповідного об'єкта), незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа).

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України; далі - ЗК України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, наданої для цієї мети іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту норм частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норми частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини сьомої цієї статті, набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети не ставить у залежність від того, чи відповідають виконані роботи державним будівельним нормам і правилам і чи не порушують права третіх осіб та не суперечать суспільним інтересам.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України).

З урахуванням норм частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України правом звернення до суду за захистом наділені: особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів; органи і особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Таким чином, суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не представив ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду будь-яких об'єктивних доказів того, що відповідачем у справі - Донською селищною радою Волноваського району Донецької області, були порушені, не визнані або оспорюваються права позивача щодо зведеної будівлі.

Крім того, статею 12 ЗК України встановлено, що розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.

Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад.

Повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері регулювання земельних відносин визначені статтею 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Зазначений перелік повноважень є вичерпним.

Так, за нормами цієї статті до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: а) власні (самоврядні) повноваження, зокрема, підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо встановлення ставки земельного податку, розмірів плати за користування природними ресурсами, вилучення (викупу), а також надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад; визначення в установленому порядку розмірів відшкодувань підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності за забруднення довкілля та інші екологічні збитки; встановлення платежів за користування комунальними та санітарними мережами відповідних населених пунктів; б) делеговані повноваження, зокрема, здійснення контролю за дотриманням земельного та природоохоронного законодавства, використанням і охороною земель, природних ресурсів загальнодержавного та місцевого значення, відтворенням лісів; вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом; підготовка висновків щодо надання або вилучення в установленому законом порядку земельних ділянок, що проводиться органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою; здійснення контролю за впровадженням заходів, передбачених документацією із землеустрою.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 не заперечував того, що із заявою про надання йому земельної ділянки для будівництва гаражу він до Донської селищної ради Волноваського району Донецької області не звертався ні до ухвалення рішення, ні в подальшому. Належного дозволу чи належно затвердженого проекту на будівництво гаражу він (позивач) не має.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно постановив рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на самочинно збудований гараж № 5, загальною площею 12,2 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1, а тому, апеляційна скарга заступника прокурора Донецької області Бойко Н.О. підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з відмовою ОСОБА_3 у задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

За подання апеляційної скарги прокурором сплачено судовий збір у розмірі 704 грн. (а.с. 38). Враховуючи, що апеляційна скарга прокурора апеляційним судом задоволена, а ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог відмовлено, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги підлягають відшкодуванню за рахунок позивача, з якого на користь прокуратури підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, ст.309 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Донецької області Бойко Наталії Олександрівни задовольнити.

Рішення Волноваського районного суду Донецької області від 19 травня 2017 року скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Донської селищної ради Волноваського району Донецької області про визнання права власності на гараж відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт НОМЕР_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2) на користь Прокуратури Донецької області у відшкодування витрат по сплаті судового збору 704 (сімсот чотири) гривні за наступними реквізитами: отримувач Прокуратура Донецької області, код платника 25707002, банк отримувача Держказначейська служба України, м. Київ, код банку 820172, рахунок отримувача 6251.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: С.А.Попова

Т.Б.Ткаченко