АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Свистунової О.В.

суддів Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.

за участю секретаря Гулієва М.І.о

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк"

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року

по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк", ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2011 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ "Акцент-Банк", ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 06.12.2006 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір № 2006-334, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 60 000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % на рік з кінцевим терміном повернення 06.12.2011 року, а вимоги до відповідача, що випливають із вказаного кредитного договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ «А-Банк» договору поруки від 20.10.2010 року та договору поруки з ОСОБА_3 від 06.12.2006 року, проте ОСОБА_2 зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував, у звязку з чим виникла заборгованість станом на 18.08.2011 року у розмірі 75 932,38 доларів США (41265,64 доларів США заборгованість за кредитом, 23 497,34 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 11 169,40 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором), тому позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 В.О. кредитну заборгованість у розмірі 75 732,38 доларів США. і витрати на правову допомогу у розмірі 1950 грн., а також стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 і Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" солідарно 200 грн.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ "ПриватБанк" до ПАТ "Акцент-Банк", ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

У апеляційній скарзі ПАТ КБ "ПриватБанк" просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У судовому засіданні встановлено, що за укладеним 06.12.2006 року між ОСОБА_2 і позивачем кредитним договором № 2006-334 банк зобовязувався надати ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі 60 000 доларів США окремими траншами на підставі попередньої вимоги зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % на рік з кінцевим терміном повернення 06.12.2011 року та згідно заяви ОСОБА_2 від 06.12.2006 року про надання кредиту позичальник отримав в банку вказану суму кредиту. В забезпечення виконання зобовязань за цим договором 20.10.2010 року між позивачем і ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки № 167 від 20.10.2010 року в межах 200 грн. та 06.12.2006 року між банком і ОСОБА_3 - договір поруки № 2006/356.

Відмовляючи у задоволенні позову банку суд виходив з того, що позивачем не надано доказів отримання ОСОБА_2 будь-яких коштів за кредитним договором № 2006-334 від 06.12.2006 року, направлення боржнику повідомлення про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором і направлення на адресу поручителів вимоги щодо погашення заборгованості за кредитним договором.

З таким висновком суду погодитися не можна.

В порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення виниклого між сторонами спору, зокрема, суму погашення позичальником платежів та його заборгованість за кредитним договором, суд не з'ясував і своїм рішенням не встановив, відповідних доказів в судовому засіданні не дослідив, а як встановлено в судовому засіданні апеляційного суду з часу отримання кредиту боржник належним чином не сплачував відповідні платежі, у звязку з чим у нього згідно наданого банком розрахунку утворилася кредитна заборгованість станом на 18.08.2011 року у розмірі 75932,38 доларів США, з яких: 41265,64 доларів США заборгованість за кредитом, 23497,34 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 11169,40 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2014 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № 2006-334 від 06 грудня 2006 року в розмірі 135 344,94 дол. США (сто тридцять пять тисяч триста сорок чотири долари США 94 цента), що за встановленим Національним банком України курсом гривні станом на 07.10.2014 р складає 1 754 070,42 грн. (один мільйон сімсот пятдесят чотири тисячі сімдесят гривень 42 коп.), з яких: заборгованість за кредитом 41265,64 дол. США, заборгованість по процентам за користування кредитом 50140,05 дол. США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 43939,25 дол. США. та судові витрати в розмірі 3654,00 грн.

Вказане рішення суду набрало законної сили.

Суд першої інстанції залишив поза увагою і не дослідив належним чином заяву ОСОБА_2 від 07.12.2006 року з його особистим підписом в підтвердження отримання ним у позивача кредиту у розмірі 60 000 доларів США та виписку банку про часткове погашення ним кредитної заборгованості(а. с. 79 - 81), що відповідачами нічим не спростовано та встановлено заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2014 року, яке набрало законної сили, а відтак, висновки суду про не надання позивачем доказів отримання позичальником коштів за кредитним договором не ґрунтуються на матеріалах справи і фактичних обставинах справи.

Крім того, згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобовязань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобовязаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обовязок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.

Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобовязань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобовязання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості предявити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вищевикладеного не врахував, не звернув уваги на те, що останній платіж боржником було вчинено у липні 2009 року, та дійшов передчасного висновку про незастосування до спірних правовідносин положення частини четвертої статті 559 ЦК України з урахуванням тієї обставини, що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (кредитним договором передбачено погашення кредиту періодичними платежами) не предявив вимоги до поручителя.

Крім того, як видно з матеріалів справи, банком подано до суду позов, де одним з відповідачів є ПАТ "Акцент-Банк".

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-745ц15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Вирішуючи спір, суд на вищевказані розяснення уваги не звернув, належним чином не перевірив чи підлягають заявлені вимоги позовної заяви розгляду за правилами цивільного судочинства та на порушення вимог ст. 12 ГПК України, помилково розглянув справу в частині позовних вимог банку до ПАТ "Акцент-Банк" в порядку цивільного судочинства.

У задоволенні позовних вимог банку про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вищенаведеної заборгованості необхідно відмовити, оскільки вона вже була стягнута з ОСОБА_2 заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2014 року, а порука ОСОБА_3, згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України, є припиненою.

У задоволенні позовних вимог банку про стягнення витрат на правову допомогу у розмірі 1950 грн. також необхідно відмовити за відсутністю в матеріалах справи відповідного розрахунку такої допомоги і доказів її сплати позивачем.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку та закриття провадження у справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк», оскільки розгляд даних вимог віднесено до юрисдикції господарського суду.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 309, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2015 року - скасувати.

Провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до Публічного акціонерного товариства "Акцент-Банк" про стягнення заборгованості - закрити.

У задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді Т. П. Красвітна

ОСОБА_4