Справа № 236/1808/17
11 липня 2017 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді Саржевської І.В.
за участю секретаря Білоус Д.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лиман Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,
21.06.2017 позивач звернулася до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до відповідача ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням (а.с. 4-6).
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позов у повному обсязі, просить його задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з*явилася (а.с. 35).
Свідки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, кожна окремо, в судовому засіданні підтвердили той факт, що відповідач ОСОБА_2 не проживає з березня 2017 року за адресою: м. Лиман, Донецької області, вул. Левадна (колишня вул. Ленінградська), буд. № 135. Відразу як продала житловий будинок ОСОБА_1 у березні 2017 року, виїхала до Росії.
З огляду на це, за клопотанням позивача, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд справи за правилами гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України.
Перевіривши та об*єктивно оцінивши надані позивачем докази, заслухавши в судовому засіданні свідків, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини, які регулюються положеннями ст. 41, 92 Конституції України, ст. 15, 16, 321, 328, 391, 405 ЦК України, положеннями Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України від 07.02.2014року № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав.
На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Лиманського міського нотаріального округу 01.03.2017 року по реєстру № 88, позивачу на праві власності належить житловий будинок № 135 по вулиці Левадна (колишня Ленінградська) в м. Лиман Донецької області (а.с. 9-10).
У вказаному житловому будинку зареєстрована відповідач ОСОБА_2, яка є колишнею власницею, та після підписання договору купівлі-продажу житлового будинку, з березня 2017 року в зазначеному будинку не мешкає, ним не користується, її майно в ньому відсутнє (а.с. 11-14).
Відповідно до постанови Верховної Ради України від 18.02.2016 року м. Красний Лиман Донецької області перейменовано в м. Лиман.
Рішенням Краснолиманської міської ради від 27.01.2016 № 7/5-109 вулиця Ленінградська перейменована на вулицю Левадна.

Незважаючи на те, що позивач являється власником спірного житлового будинку, вона позбавлена можливості здійснювати свої права в частині володіння та розпорядження вказаним житловим будинком, скористатися пільгами та соціальними виплатами, бо до теперішнього часу відповідач не припинила реєстрацію у ньому (а.с.12).

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікована Законом України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі Конвенція), зокрема ст. 1 Протоколу № 1 (1952 р.) передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів.

Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і у вітчизняному законодавстві України.

Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч.1 ст. 3 Цивільного кодексу України) (далі - ЦК).

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК). Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.

Як роз'яснено в п. 34 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК).

У відповідності зі ст. 41 Конституції України право власності передбачає можливість власника на свій розсуд володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 328 ЦК України визначені підстави набуття права власності. Правомірність набуття права власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

За приписами ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ч.2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини 1 статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Враховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Позивач ОСОБА_1 довела, що нерухоме майно житловий будинок № 135 по вулиці Левадна (колишня Ленінградська) в м. Лиман Донецької області, належить їй на підставах, визначених законом, бо вона володіє ним на підставі договору купівлі-продажу, який зареєстровано відповідно до вимог законодавства України (а.с. 9-10).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ч. 1 ст. 346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є відчуження власником свого майна.

Таким чином, у відповідача ОСОБА_2 і день підписання договору купівлі-продажу житлового будинку, тобто 01.03.2017, припинилося право власності на будинок, і в цей же день позивач ОСОБА_1 набула право власності на вказаний житловий будинок.

За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності на житловий будинок № 135 по вулиці Левадна (колишня Ленінградська) в м. Лиман Донецької області шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст. 16, 317, 319, 321, 346, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 10, 11, 60, 212, 214-215, 224 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням у будинку № 135 по вулиці Левадна (колишня Ленінградська) міста Лиман Донецької області.

Рішення суду набирає законної сили у випадку неподання заяви відповідачем про перегляд щодо нього заочного рішення та неподання позивачем апеляційної скарги.

Відповідач протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення може подати до Краснолиманського міського суду Донецької області заяву про перегляд цього заочного рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається позивачем до апеляційного суду Донецької області через Краснолиманський міський суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя -