Ухвала

іменем україни

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г.. Леванчука А.О., Ситнік О.М., Ступак О.В.,
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договору дарування недійсним та поновлення права власності на частину житлового будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Харківської області від 29 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що він з 1994 року проживає один у будинку АДРЕСА_1.

Станом на 3 вересня 2002 року за даними технічного паспорту, власниками вказаного будинку були: він, ОСОБА_5, його сестра ОСОБА_8, та брат ОСОБА_9, яким у рівних частках належало по 1/9 частини у будинку АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_8 померла.

Через смерть сестри різко погіршився стан здоров'я брата ОСОБА_9

Позивач зазначав, що протягом тривалого часу він підтримував добросусідські стосунки з ОСОБА_6. Дізнавшись про смерть сестри та поганий стан здоров'я брата ОСОБА_6 запропонував йому допомогти з переоформленням на нього часток у будинку, що належали ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 3 грудня 2007 року визнано за ним право власності на 1/9 частини будинку АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після смерті сестри ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3.

23 січня 2008 року він видав довіреність на ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11 на представлення його інтересів у будь-яких організаціях.

8 лютого 2008 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горільчаник І.М. було посвідчено договір дарування частини житлового будинку, згідно з яким ОСОБА_11 від імені його брата ОСОБА_9 передав безоплатно у власність (подарував), а він, ОСОБА_5, прийняв у дар 1/9 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних прибудов по АДРЕСА_1.

11 лютого 2008 року в КП «ХМБТІ» за ним було зареєстровано право приватної власності на 1/9 частини житлового будинку АДРЕСА_1, яка раніше належала його брату.

27 лютого 2008 року, без його відома, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ГорільчаникІ.М. було посвідчено договір дарування частини житлового будинку, згідно з яким ОСОБА_10, діючи від його імені на підставі довіреності від 23 січня 2008 року, передав безоплатно (подарував) ОСОБА_6 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних прибудов по АДРЕСА_1.

У 2013 році він звернувся до КП «Харківводоканал» для проведення води у будинок, однак отримав відмову у зв'язку з тим, що він не є власником вказаного будинку.

Позивач зазначав, що підписуючи довіреність від 23 січня 2008 року, якою передбачено можливість подарувати ОСОБА_6 належну йому 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних прибудов по АДРЕСА_1, він помилявся і насправді не до кінця розумів юридичне значення цього документу. Також не усвідомлював, що після підписання цього документа він повинен звільнити свій будинок і передати ключі від нього відповідачу. На неправильне сприйняття умов договору вплинув його похилий вік (90 років), безпорадний стан здоров'я, потреба в сторонньому догляді. Він вважав, що ОСОБА_6 і в подальшому буде йому матеріально допомагати, підтримувати добросусідські відносини, а він залишиться власником свого майна.

У зв'язку з цим ОСОБА_5 просив визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку від 27 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горільчаник І.М., та поновити його право власності на 1/3 частини будинку АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 2 березня 2016 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Визнано недійсним договір дарування від 27 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горільчаник І.М., від імені ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 про передачу у власність 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних прибудов по АДРЕСА_1.Поновлено право власності ОСОБА_5 на 1/3 частини вказаного будинку.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 29 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення у справі про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення, ухвалене судом апеляційної інстанції, і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини справи, вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Указані вимоги апеляційним судом не дотримано.

Судом було встановлено, що ОСОБА_5 на час укладення оспорюваного договору належало право власності на 1/3 частини будинку АДРЕСА_1. При цьому 1/9 частини будинку належали на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Восьмою Харківською державною нотаріальною конторою 26 жовтня 2002 року за реєстровим № 3-1229 та зареєстрованого в КП «ХМБТІ» 15 листопада 2002 року; 1/9 частини - на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова від 3 грудня 2007 року справа № 2-6193/07/01 та зареєстрованого в КП «ХМБТІ» 25 грудня 2007 року; 1/9 частини - на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Горільчаник І.М. 8 лютого 2008 року, реєстровий № 69 та зареєстрованого КП «ХМБТІ» 11 лютого 2008 року.

23 січня 2008 року ОСОБА_5 була видана довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Алекаєвою З.Б. за реєстровим № 88, за якою ОСОБА_5 уповноважив ОСОБА_11 та ОСОБА_10 представляти його інтереси у судах та будь-яких організаціях, підприємствах, установах та подарувати ОСОБА_6 належну йому частину житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 11).

27 лютого 2008 року ОСОБА_10, який діяв на підставі вищезазначеної довіреності від імені ОСОБА_5, з однієї сторони та ОСОБА_6, з другої сторони, уклали договір дарування частини житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_5 передав безоплатно у власність (подарував), а ОСОБА_6 прийняв у дар 1/3 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних прибудов по АДРЕСА_1 ( а. с. 13).

18 вересня 2008 року ОСОБА_6 зареєстрував за собою право власності на об'єкт дарування.

У 2015 році ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про визнання недійсними довіреності від 23 січня 2008 року та договору дарування від 27 лютого 2008 року з тих підстав, що довіреність було видано ним під впливом помилки, а договір - вчинено у зв'язку із зловмисною домовленістю представника з іншою особою.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року, яке набрало законної сили, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про визнання правочинів недійсними та відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Встановивши вищезазначені обставини у справі, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_5, виходячи із того, що останній не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених ним вимог, зокрема, що він під час видачі довіреності та укладення договору дарування через похилий вік або стан здоров'я, не усвідомлював значення своїх дій. Крім того, позивач не надав суду доказів на підтвердження тих обставин, що спірне майно є єдиним місцем його проживання, що фактична передача майна та ключів не відбулася та, що він продовжує сплачувати комунальні послуги за будинок.

Однак з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до ст. ст. 717, 719, 722 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття.

Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 213, 214, 303 ЦПК України належним чином не перевірив доводів позивача щодо відсутності у нього волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідачу належного йому майна. При цьому суд не взяв до уваги те, що ОСОБА_5 є особою похилого віку, ІНФОРМАЦІЯ_2, інвалідом другої групи, тяжко хворіє і потребує сторонньої допомоги, а відповідачі скориставшись цим, запропонували йому свою допомогу, і він, вважаючи її безкорисною - прийняв. Крім того, суд не перевірив доводів позивача про те, що підписуючи довіреність від 23 січня 2008 року, якою передбачено можливість від його імені подарувати ОСОБА_6 належну йому частину будинку, він через свою юридичну необізнаність помилявся щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після підписання довіреності та укладення договору дарування.

Отже, суд не з'ясувавши всіх обставин у справі, що передували укладенню спірного договору дарування, дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень статей 203, 229 ЦК України. При цьому ухвалюючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд не взяв до уваги правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 2 грудня 2015 року у справі № 6-2087цс15 та від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України.

Таким чином, оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, і ці порушення були допущені апеляційним судом, то рішення цього суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 29 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

М.В. Демяносов Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук О.М. Ситнік Головуючий Судді:
О.В. Ступак