З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14.09.2017 селище Оржиця
Оржицький районний суд Полтавської області в складі:
головуючого судді Гришко О.Я.
при секретарі Федорині А.А.
з участю позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Оржиця Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та захист прав споживачів,-
Позивач ОСОБА_1 звернувся 18.07.2017 року до Оржицького районного суду Полтавської області з позовом до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та захист прав споживачів.
У позовній заяві вказано, що 04 квітня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено Договір № 170117 фінансового лізингу, згідно якого позивач ОСОБА_1 виступив в якості лізингоодержувача, а відповідач ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «АВТОТЕХНІКС Україна» лізингодавець. Предметом лізингу є транспортний засіб «Беларус 82.1».
Позивач у позовній заяві зазначає, що після детального вивчення умов договору, аналізу чинного законодавства він вважає, що договір був укладений з численними порушеннями чинного законодавства, які порушують його права та охоронювані законом інтереси, містить положення, що суттєво порушують його права як споживача за вказаним договором, а отже сам договір повинен бути визнаний судом недійсним. В обґрунтування недійсності договору фінансового лізингу № 170117 від 04.04.2017 року позивач посилається на те, що за правовою природою договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України, а тому згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України, повинен бути нотаріально посвідчений. Сам же договір фінансового лізингу від 04.04.2017 року № 170117, укладений між позивачем та відповідачем ТОВ «АВТОТЕХНІКС Україна», як вказує ОСОБА_1 є недійсним, з підстав визначених положеннями ч. 1 ст. 220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений. Також, як вказує позивач, законодавством України передбачено ряд індивідуальних ознак, які притаманні транспортним засобам, зокрема: реєстраційний номер транспортного засобу, колір, марка, модель, рік випуску, ідентифікаційні номери складових частин. П. 1.1 Договору фінансового лізингу № 170117 не містить визначених законодавством індивідуальних ознак застосованих до транспортного засобу, що в даному випадку виступає в якості предмету лізингу. Враховуючи вищезазначені обставини та беручи до уваги вимоги ст.ст. 203, 215, 216, 627 ЦК України, ст.ст. 6. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» договір фінансового лізингу від 04.04.2017 року № 170117, позивач вважаєє недійсним.
Крім того, ОСОБА_1 вказує, що дії відповідача по відношенню до нього були нечесними та недобросовісними при наданні послуг з розгляду та підготовки документів для укладення договору і вчинені умисно, щоб привабити клієнта та схилити його до укладання договору. Про це свідчить той факт, що відповідно до змісту договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору. Згідно додатку № 1 до договору, розмір адміністративного платежу становить 55 500,00 грн. Таким чином адміністративний платіж виходить за межі переліку платежів, передбачених законом, оскільки Законом України «Про фінансовий лізинг», передбачено лише платежі безпосередньо пов'язані з виконанням договору. Як зазначає у позовній заяві позивач, про те, що адміністративний платіж не є лізинговим платежем, свідчить і той факт, що у спірному договорі у розділі «Визначення термінів», лізинговий платіж і адміністративний платіж мають свої окремі визначення, із яких також випливає, що адміністративний платіж не підпадає під визначення лізингового платежу, наведене у ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Вказану обставину підтверджує і той факт, що пунктом п. 12.1 оспорюваного договору фінансового лізингу передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем комісія за організацію даного договору лізингодавцем не повертається.
У позові ОСОБА_1 посилається на відсутність підписаного сторонами додатку № 3 до договору, який є його невідємною частиною. Його форма, сутність та зміст не погоджені . Крім того, підписаний сторонами додаток № 1 до договору має назву «Графік сплати авансового платежу», що в свою чергу не відповідає переліку додатків зазначених в розділі договору «Додатки до даного Договору». Як вказує позивач, також в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», ЦК України, повністю виключена відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання обов'язків передачі предмету лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця. Такі положення договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків його сторін.
У позовній заяві позивач вказує, що відповідно до інформації, розміщеної на офіційному веб-порталі Національної комісії, що здійснює регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ТОВ «АВТОТЕХНІКС Україна» не входить до складу юридичних осіб, які мають ліцензію на здійснення фінансових операцій. Таким чином, договір фінансового лізингу від 04.04.2017 року № 170117 позивач вважає недійсним, з підстав визначених положеннями ч. 1 227 ЦК України, оскільки відповідач не має відповідної ліцензії.
В судовому засіданні позивач просив його позов задовольнити в повному обсязі, у своїх поясненнях посилався на обставини, викладені у позовній заяві. Представник позивача в судове засідання не зявився, направив до суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, зазначив, що позов підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Представник відповідача на розгляд справи не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не направив, з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що він належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. При таких обставинах, приймаючи до уваги зміст ч. 4 ст. 169 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі представника відповідача, на підставі наявних у справі даних та доказів.
Зі згоди сторони позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази і давши їм належну оцінку, приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 04.04.2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ "Автотехнікс Україна" був укладений договір фінансового лізингу № 170117 (надалі - договір лізингу), за умовами якого відповідач зобов'язався придбати у свою власність предмет лізингу транспортний засіб «Беларус 82.1», обєм двигуна 4.75/діз., привід 4х4, тип КПП механічна, та передати цей транспортний засіб у користування позивача, який, в свою чергу, зобов'язувався сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору. Договір лізингу передбачає право позивача набути транспортний засіб у власність в порядку, передбачену договором та чинним законодавством України. (а.с.20-25).
Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).
Частиною 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.
Згідно з умовами оспорюваного договору адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу відображається у додатку 1 до договору та становить погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу.
За умовами договору лізингоодержувач сплачує лізингодавцю перший внесок, який не входить до обсягу фінансування та складається з: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу.
Відповідно до пункту 3.2.7 договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу й у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах пункту 12.1 ст. 12 цього договору, що стосуються обсягу повернення коштів.
При цьому згідно з пунктом 12.1 договору лізингодавець повертає лізингоодержувачу лише 60 % авансового платежу, а 40 % утримує як штраф за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.
14.04.2017 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору. В листі направленому ТОВ «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» позивачу вказано, що кошти сплачені позивачем в розмірі 55 500 грн. відповідно до п.9.7 Договору були зараховані як адміністративний платіж. На підставі заяви ОСОБА_1 договір лізингу №170117 від 04.04.2017 року є розірваним з 14.04.2017 року. У відповідності до п. 12.1 Договору, сплачений позивачем адміністративний платіж не повертається.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.
Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.
Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).
Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.
Відповідно до статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.
Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).
Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 04 квітня 2017 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг» №1023-XII, положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця.
Тому умови договору фінансового лізингу від 04 квітня 2017 року з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки містять обмежені права лізингоодержувача як споживача послуг.
Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.
Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).
Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.
Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача ТОВ «Автотехнікс Україна» на надання послуг в сфері ринків фінансових послуг відповідно до умов Закону України «Про фінансовий лізинг» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.
Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 04 квітня 2017 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було.
Враховуючи вищевикладене, несправедливі умови договору фінансового лізингу, що характеризуються істотним дисбалансом прав та обов'язків сторін на користь відповідача, відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, відсутність доказів отримання відповідачем ліцензії, суд вважає, що позов про визнання недійсним договору підлягає задоволенню.
На підставі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.
Суд, враховуючи вищевикладене, приходить до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову.
Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.
За ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а при поданні фізичною особою позовної заяви немайнового характеру ставка судового збору складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (640 грн.).
Таким чином, з відповідача в дохід держави необхідно стягнути 1280 грн. 00 коп. судового збору.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 79, 84, 88, 179, 197, 212-215, 244 ЦПК України, суд, -
1. Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та захист прав споживачів задовольнити.
2. Визнати договір № 170117 фінансового лізингу від 04 квітня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «АВТОТЕХНІКС УКРАЇНА» недійсним.
Позивач апеляційну скаргу на рішення суду може подати протягом десяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії до Оржицького районного суду.

Повне рішення виготовлене 19.09.2017 року.

Суддя