Справа № 363/2808/16-ц Головуючий у І інстанції Купрієнко С. І.
Провадження № 22-ц/780/2733/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 55 22.06.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

22 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Матвієнко Ю.О., Кашперської Т.Ц.,

за участю секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 березня 2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комплекс Агромарс» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної підприємству працівником, -

встановила:

Представник ТОВ «Кормплекс Агромарс» звернувся з зазначеним позовом до суду, в якому шляхом уточнення позовних вимог просив стягнути з ОСОБА_2 на їх користь суму завданих збитків в розмірі 11 065 грн. 60 коп. та суму сплаченого судового збору в розмірі 1378 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 21.10.2008 року відповідача було прийнято на роботу до ТОВ «Комплекс Агромарс» на посаду підмінного водія-експедитора автоколони № 1 автотранспортного парку транспортного департаменту. 20.10.2008 року з відповідачем було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність № 1285- В.

30.12.2011 року наказом № 665 КА/к-п-д ОСОБА_2 було переведено на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF FA CF 75 № НОМЕР_1 автоколони № 2 транспортного департаменту філії Гаврилівський птахівничий комплекс «ТОВ «Комплекс Агромарс» та доручено за його згодою виконувати додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора, та переукладено договори про повну матеріальну відповідальність № 105-В від 01.01.2012 року та № 105-Е від 01.01.2012 року.

01.11.2013 року наказом № 639 КА/к-п-д ОСОБА_2 було знову переведено на посаду водія автофургону та рефрижератора DAF FA CF 75 № НОМЕР_2 автоколони № 2 транспортного департаменту доручено за його згодою виконувати додаткові обовязки в порядку суміщення посади експедитора, та переукладено договори про повну матеріальну відповідальність № 99-В від .01.02.2014 року та № 99-Е від 01.02.2014 року. Робота відповідача полягала у прийманні для доставки, доставці, перевезенні та передачі переданих йому матеріальних цінностей, згідно видаткових (товарно-транспортних) накладних та актів прийому передачі. Під час виконання відповідачем своїх обовязків було виявлено нестачу підзвітної мясопродукції на загальну суму 11 065 грн. 60 коп. У звязку із тим, що відповідач добровільно не відшкодовує збитки завдані підприємству позивач вимушений звернутися до суду.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 березня 2017 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що брали участь у розгляді справи апеляційним судом, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які було досліджено в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їхню належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з ч. 1 ст. 134 Кодексу Законів про працю України працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у тому числі у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання.

Відповідно ч.1 ст. 135-3 Кодексу Законів про працю України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей з вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди.

Згідно з ч.2 ст.130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є:

1) пряма дійсна шкода;

2) протиправна поведінка працівника;

3) вина в діях чи бездіяльності працівника;

4) прямий причинний звязок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала.

Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обовязку відшкодувати заподіяну шкоду.

Пленум Верховного Суду України у постанові від 29.12.1992 року №14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» вимагає від судів під час розгляду таких справ вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й обєктивного зясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 Кодексу законів про працю України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, зясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обовязки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду.

Ст. 10 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. Обовязок доведення стороною свої посилань міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому, враховуючи принцип змагальності сторін, суд позбавлений права самостійно збирати докази в позовному провадженні, і бере до уваги лише ті докази, що були надані стороною по справі або витребувані за її клопотанням.

Колегія суддів вважає, що жодного доказу наявності протиправної поведінки відповідача або його винних дій/бездіяльності, що призвели до нестачі мясопродукції, а також причинного звязку між такими його винними діями/бездіяльністю та спричиненою шкодою, позивач до суду не надав. Судом першої інстанції даній обставині не була надана належна оцінка, в результаті чого суд прийшов до неправильних висновків, які не відповідають положенням закону та обставинам справи.

Крім того відповідно до статті 233 Кодексу законів про працю України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Проте позивач звернувся до суду в липні 2016 року, а розрахунок уточнених позовних вимог виконано за період з 11.11.2012 року по 24.08.2015 рік, що суперечить вищезазначеним нормам.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, порушив норми матеріального та процесуального права, а також висновки суду не відповідають обставинам справи. За таких умов рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Матвієнко Ю.О.

ОСОБА_4