Головуючий суду 1 інстанції - Архипенко А.В.
Доповідач - Лозко Ю.П.
Справа № 423/3379/16-ц
Провадження № 22ц/782/383/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого Лозко Ю.П.,

суддів: Авалян Н.М., Назарової М.В.

за участю секретаря Козубської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку Луганської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 25 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Первомайськвугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення середнього заробітку за час затримки належних виплаті сум,

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним вище позовом, який згодом уточнив та остаточно просив суд, стягнути з відповідача на його користь заборгований ним середній заробіток за час простою не з вини позивача у сумі 13638,04 грн.; заробітну плату у сумі 850,50 грн.; компенсацію за невикористану відпустку у сумі 11656,49 грн. та середній заробіток за час затримки належних сум звільненому робітнику у сумі на час прийняття рішення судом, виходячи з суми 262,27 грн. за кожен день затримки.

Рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 25 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 до Державного підприємства «Первомайськвугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення компенсації за невикористану відпустку та стягнення середнього заробітку за час затримки належних виплаті сум задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Первомайськвугілля» на користь ОСОБА_2 заборгованість за відпрацьовані робочі дні 29.07.2016р., 01.08.2016р. - у сумі 340,20 грн.

Стягнуто з Державного підприємства «Первомайськвугілля» на користь ОСОБА_2 залишок компенсації при звільненні за невикористану відпустку за період з 11.11.2014р. по 01.08.2016р. - у сумі 841,49 грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, вважаючи його незаконним, необґрунтованим та посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд, скасувати рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 25 квітня 2017 року в частині відмови в стягненні з відповідача на його користь заборгованого середнього заробітку за час простою не з вини позивача у сумі 13 638,04 грн. та в частини відмови в стягненні з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки належних сум звільненому працівнику у сумі на час прийняття рішення судом, виходячи з суми 262,27 грн. за кожен день затримки та ухвалити в цій частини рішення про задоволення цих позовних вимог. В решті позовних вимог рішення суду залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення та доводи осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно ч.1 ч.3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Із матеріалів справи вбачається, що рішення суду від 25 квітня 2017 року в частині задоволення частково позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі 340,20 грн. та стягнення залишку компенсації при звільненні за невикористану відпустку за період з 11.11.2014 р. по 01.08.2016 р у сумі 831,49 грн. ніким із сторін не оскаржується, тому у вказаній частині рішення суду першої інстанції не є предметом перегляду судом апеляційної інстанції згідно положень ч.1 ст.303 ЦПК України та п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку «№12 від 24.10.2008року.

Отже, судова колегія перевіряє законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 25 квітня 2017 року лише в частині відмови в задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за час простою та середнього заробітку за час затримки виплати належних сум при звільненні та вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплат належних сум при звільненні останнього, суд першої інстанції керувався ст. ст. 116,117 КЗпП України і враховуючи висновки Верховного Суду України викладені у Постанові від 11 листопада 2015 року, наявність Сертифікату «Торгово - промислової палати України» від 13.05.2016 року, виданого підприємству відповідача, дійшов висновку про безпідставність цих позовних вимог, оскільки в даному випадку вини підприємства у невиплаті позивачу сум у строки передбачені ст. 116 КЗпП України судом не встановлено.

Щодо вимог про стягнення середнього заробітку за час простою не з вини працівника, суд відмовляючи у задоволенні цих вимог, виходив з того, що обставини за якими мало б місце простій підприємства відповідача, тобто призупинення роботи, що визначено ст. 34 КЗпП України, не знайшло свого підтвердження, тому суд дійшов висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Такі висновки суду першої інстанції відповідають закону та встановленим у справі обставинам.

Судом та матеріалами справи встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах із підприємством відповідача «Первомайськ вугілля» з 19.12.2012 року.

11.11.2014 року позивача було звільнено за прогули без поважних причин.

Рішенням Попаснянського районного суду Луганської області від 26.07.2016 року позивача поновлено на робочому місці гірником підземним з 12.11.2014 року із стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 12.11.2014 року по 26.07.2016 року включно.

01.08.2016 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, позивача звільнено з підприємства, виплату всіх належних йому від підприємства сум, ні в день звільнення, ані на наступний день, що передбачено ст. 116 КЗпП України, проведено не було і ця обставина відповідачем не заперечується.

Так, Сертифікатом №6320 «Торгово - промислової палати України» від 13.05.2016 року, засвідчено форс - мажорні обставини ( обставини непереборної сили), зокрема: акти тероризму на території Луганської області, захоплення підприємства ДП «Первомайськвугілля» в інтересах відокремленого підрозділу шахти «Гірська» ДП «Первомайськвугілля».

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що настання для підприємства відповідача обставин непереборної сили (форс - мажорних обставин), унеможливило виконання ним зобов'язань, обов'язків відповідно до діючого законодавства, що свідчить про відсутність вини підприємства відповідача у затримці виплат належних позивачу при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, що узгоджується з висновком викладеним у Постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року.

Статтею 34 КЗпП України визначено поняття «простою», як призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.

Статтею 113 КЗпП України встановлено, що час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити власника або уповноважений ним орган чи бригадира, майстра, інших посадових осіб. Час простою з вини працівника не оплачується.

Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Матеріали справи не містять підтверджень, які б свідчили, що підприємство відповідача у спірний період а саме, з 01 серпня 2014 року по 15 жовтня 2014 року призупиняло роботу. Проте, позивач ОСОБА_2 на роботу не виходив, про що свідчать копії табелів робочого часу.

Отже, з початку проведення АТО і по теперішній час роботу підприємство відповідача не призупиняло, простій на підприємстві і на дільницях підприємства не оголошувався, робочі дільниці працювали, тоді як позивач на роботу не виходив.

Крім того, колегія суддів зауважує, що при виникненні простою не з вини працівника повинен оформлюватись акт простою (фіксуються причини, які зумовили призупинення роботи) та видаватись наказ власника або уповноваженого ним органу. Якщо простій має цілодобовий (тижневий) характер, власник або уповноважений ним орган повинен у наказі обумовити необхідність присутності або відсутності працівника на роботі. Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і профспілкового комітету на основі типових правил (частина перша статті 142 Кодексу законів про працю України). Правилами внутрішнього трудового розпорядку визначаються права і обов'язки працівників і адміністрації, визначається час початку і закінчення роботи, зобов'язання адміністрації організувати облік явки на роботі і залишення роботи тощо. Тобто питання необхідності присутності або відсутності на роботі працівників у разі простою вирішується саме у Правилах внутрішнього трудового розпорядку підприємства.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час простою не з вини позивача у спірний період.

Доводи апелянта про те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що у спірний період він не працював оскільки не міг вийти на роботу, у зв'язку з проведенням АТО та незабезпеченням підприємством транспорту для доставки робітників, отже знаходився у простою не зі своєї вини, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки ці доводи висновків суду першої інстанції не спростовують, адже системний аналіз норм трудового законодавства свідчить про те, що як простій можуть бути кваліфіковані лише ті випадки, коли працівник приходить на роботу, але не працює з певних причин відсутності матеріально-технічного забезпечення виробництва, незабезпечення технологічною документацією, несправності устаткування, простою з інших причин, не пов'язаних з виною працівника. Якщо ж працівник через простій самовільно не приходить на роботу чи іде з роботи, він не має права вимагати оплати відповідного часу простою з підстав, передбачених ст. 113 КЗпП України.

Інші доводи апеляційної скарги, за своєю суттю є обґрунтуванням вказаних вимог, суттєвими не являються, зводяться до особистого тлумачення норм законодавства та не згоди з висновками суду по оцінці доказів, але згідно зі ст. 212 ЦПК України право оцінки наданих доказів належить безпосередньо суду.

Доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ч. 1 ст. 303, ст. 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Попаснянського районного суду Луганської області від 25 квітня 2017 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак її може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий

Судді: