У Х В А Л А ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 21 червня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючогоЧервинської М.Є., суддів: за участю: відповідача представника відповідача Завгородньої І.М., Коротуна В.М., ОСОБА_4, ОСОБА_5, Мазур Л.М., Попович О.В., розглянувши в судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторна компанія «Гарант» до ОСОБА_4 про стягнення боргу за касаційними скаргами представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року, в с т а н о в и л а: У квітні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» (далі -ТОВ «Колекторська компанія «Гарант») звернулося до суду з даним позовом, зазначивши в його обґрунтування, що 04 липня 2005 року між акціонерним банком «Банк регіонального розвитку» (АБ «Банк регіонального розвитку») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 68 389 доларів США зі сплатою 13 % річних за користування кредитом, комісійної винагороди, з кінцевим терміном повернення - 03 липня 2015 року. Додатковими угодами від 21 лютого 2006 року № 1, від 19 червня 2007 року № 2, від 15 листопада 2007 року № 3, від 30 травня 2008 року № 4, від 29 жовтня 2008 року № 5, від 24 листопада 2010 року № 6, від 20 вересня 2011 року № 7, від 15 листопада 2012 року № 8 збільшено розмір ліміту кредитної лінії до 110 000 доларів США та змінено розмір відсотків (за період з 04 липня 2005 року по 31 травня 2008 року - 13% річних; з 01 червня 2008 року по 28 жовтня 2008 року - 15 %; з 29 жовтня 2008 року по 19 вересня 2011 року - 18 % та з 20 вересня 2011 року - 16 % річних). У зв'язку з неналежним виконанням умов договору станом на 14 листопада 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 109 997,53 доларів США, 47 981 гривня 76 копійок, з яких: заборгованість за кредитом - 50 809,29 доларів США; заборгованість за відсотками - 3 163,78 доларів США; прострочена заборгованість за відсотками - 19 797,20 доларів США; заборгованість за комісією - 32 179 гривень 10 копійок; 3% річних за прострочення виконання зобов'язання - 3 104,41 доларів США, індекс інфляції за час прострочення виконання зобов'язання - 33 122,85доларів США; 3 % річних за прострочення зі сплати комісії - 1 354 гривні 16 копійок; індекс інфляції за час прострочення зі сплати комісії - 14 448 гривень 41 копійок, яку позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь, а також судові витрати. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» заборгованість по кредиту в розмірі 1 190 461,66 грн., заборгованість по простроченим відсоткам в розмірі 122 286,32 грн., заборгованість по відсоткам в розмірі 74 127,36 грн., судові витрати в розмірі 3 654 грн., а всього підлягає стягненню 1 390 529 грн. 34 коп. В решті позову - відмовлено. У касаційних скаргах представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» просять скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимогипорушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом. У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року. Заслухавши суддю-доповідача, відповідача та його представника, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 підлягає частковому задоволенню, а касаційна скарга ТОВ «Колекторська компанія «гарант» - задоволенню, виходячи з наступного. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що позичальник належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за кредитним догвоором, яка стягнута з відповідача на користь позивача, а також нарахованими відсотками в межах строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, з урахуванням умов додаткової угоди від 20 вересня 2011 року № 7. Вирішуючи спір у частині вимог про стягнення заборгованості по щомісячній комісії, суд виходив з того, що позивачем не надано розрахунку комісії з метою перевірки його відповідності умовам договору та періодичності нарахування, а тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині. Щодо вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат за порушення грошового зобов'язання, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зазначив, що в порушення пп. «а» п. 2.1 розділу 2 договору про передавання в управління непроданих активів, ОСОБА_4 не був повідомлений про передачу в управління його активу, а тому дійшов висновку про відсутність вини останнього у порушенні грошового зобов'язання у період з листопада 2013 року по березень 2015 року (дати звернення з грошовою вимогою), у зв'язку з чим відмовив у задоволенні позову в цій частині. Проте з такими висновками судів погодитись не можна. Статтями 213, 214 ЦПК Українипередбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказаним вимогам оскаржувані судові рішення не відповідають. Судами встановлено, що 04 липня 2005 року між АБ «Банк регіонального розвитку» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 27/10-399І, відповідно до умов якого останньому надано кредит у розмірі 68 389 доларів США зі сплатою 13 % річних за користування кредитом, комісійної винагороди з кінцевим терміном повернення - 03 липня 2015 року (п. 1.2). Додатковими угодами від 21 лютого 2006 року № 1, від 19 червня 2007 року № 2, від 15 листопада 2007 року № 3, від 30 травня 2008 року № 4, від 29 жовтня 2008 року № 5, від 24 листопада 2010 року № 6, від 20 вересня 2011 року № 7, від 15 листопада 2012 року № 8 збільшено розмір ліміту кредитної лінії до 110 000 доларів США та змінено розмір відсотків (за період з 04 липня 2005 року по 31 травня 2008 року - 13% річних; з 01 червня 2008 року по 28 жовтня 2008 року - 15 %; з 29 жовтня 2008 року по 19 вересня 2011 року - 18 % та з 20 вересня 2011 року - 16 % річних). 20 листопада 2013 року між АБ «Банк регіонального розвитку», ТОВ «Агенція комплексного бізнесу «Дельта М» та Національним банком України укладено договір про передавання в управління непроданих активів. 02 вересня 2015 року між ТОВ «Агенція комплексного бізнесу «Дельта М» та ТОВ «Колекторська компанія «Гарант» укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) № 002 за кредитним договором від 04 липня 2005 року № 27/10-399І. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Поряд з цим за змістом ч. ч. 1, 3 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні допускається шляхом відступлення права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав (ст. 514 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, зміна умов зобов'язання, сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Згідно зі ст. ст.526, 530, 610, ч. 1 ст.612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно із п. 2.4 кредитного договору нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щомісячно в доларах США. Розрахунковим періодом для нарахування процентів є період з першого по останнє число кожного місяця, виходячи з 360 днів у році, за фактичний період користування кредитом. Сплата процентів здійснюється в доларах США (п. 2.5). Отже, поряд з установленим строком дії договору сторони установили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входить до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. За змістом п. 3.3.9 кредитного договору позичальник зобов'язаний повернути в повному обсязі кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями у термін, визначений п. 1.2 цього договору, при простроченні повернення чергового щомісячного платежу, достроково погасити всю суму кредиту, процентів та можливо штрафних санкцій протягом п'яти днів з дня прострочення. Дійшовши правильного висновку про відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції при цьому зазначив, що за умовами п. 2 додаткової угоди № 7 сторони домовились встановити графік погашення прострочених станом на 12 вересня 2011 року процентів за кредитом у розмірі 17 434,22 доларів США наступним чином: з жовтня 2011 року по червень 2012 року - по 1745 доларів США, а в липні 2012 року - 1 729,22 доларів США. Посилаючись на те, що відомостей щодо сплати прострочених процентів відповідно до вказаного графіка матеріали справи не містять, а також, що позов пред'явлено - 15 квітня 2015 року, суд дійшов висновку про стягнення прострочених процентів у межах трирічного строку позовної давності, а саме: за період з травня 2012 року по липень 2012 року, в розмірі 5 219,22 доларів США. При цьому суд першої інстанції не врахував, що відповідно до п. 4.3 вказаного Договору у разі невиконання позичальником зобов'язань, визначених п. п. 3.3.3-3.3.14 протягом більше п'яти днів, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився, та, відповідно позичальник зобов'язаний повернути всю заборгованість за кредитом, сплатити проценти та комісійну винагороду за фактичний час використання кредиту та нараховані пеню і штрафні санкції. За умовами п. 2.6 кредитного договору у разі наявності простроченої заборгованості за кредитом та несплачених процентів за його використання, комісійної винагороди, кошти в першу чергу направляються на сплату прострочених процентів та комісійної винагороди, далі - на сплату нарахованих процентів та комісійної винагороди, а потім - на погашення кредиту, в останню чергу - на погашення пені та штрафів. За таких обставин висновок суду першої інстанції про стягнення заборгованості за простроченими процентами за період з травня 2012 року по липень 2012 року з посиланням на додаткову угоду від 20 вересня 2011 року № 7 є помилковим. При цьому судом не враховано умови додаткової угоди від 15 листопада 2012 року № 8, якою встановлено порядок та строки сплати процентів, комісійної винагороди та інших платежів за кредитним договором. З огляду на вищевикладені умови кредитного договору висновок про відсутність підстав для стягнення щомісячної комісії за відсутності розрахунку заборгованості є передчасним, оскільки в порушення ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд не сприяв повному та всебічному з'ясуванню обставин справи щодо надання розрахунку. Крім того, як роз'яснено у п. 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», відповідно до ст. 5 якого операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього Декрету. Таким чином, вирішення питання про валюту боргових зобов'язань залежить від наявності в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року (справа № 6-145цс14). Оскільки за змістом ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» порядок виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, тобто разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за користування кредитом в іноземній валюті, оскільки такий процент не є фінансовою санкцією, разом з тим вказані положення можуть бути застосовані тільки при вирішенні питання про стягнення основної заборгованості за кредитом та стягнення відсотків за користування валютним кредитом та не підлягають застосуванню при вирішенні питання про стягнення пені, яка може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні. Вирішуючи спір, суд першої інстанції викладеного не врахував та дійшов передчасного висновку про розрахунок заборгованості за кредитним договором із переведенням іноземної валюти в національну за курсом, що не узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 533 ЦК України. Крім того, дійшовши висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положення ч. 2 ст. 625 ЦК України через неповідомлення відповідача про передачу в управління його активу та відсутність у зв'язку з цим його вини у порушенні грошового зобов'язання у період з листопада 2013 року по березень 2015 року, суд першої інстанції залишив поза увагою вимоги ст. 5 кредитного договору, якою передбачені підстави звільнення від відповідальності, а також, що за умовами договору про передавання в управління непроданих активів від 20 листопада 2013 року, укладеного між АБ «Банк регіонального розвитку», ТОВ «Агенція комплексного захисту бізнесу «Дельта М» та Національним банком України, кредитний договір № 27/10-399І від 04 липня 2005 року входить до переліку непроданих активів, що передаються в управління юридичній особі. Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що на виконання зобов'язань за кредитним договором 04 липня 2005 року між банком та позичальником укладено договір застави № 027/ДЗ439І, предметом якого є майнові права на об'єкт нерухомого майна - трикімнатну квартиру типу АДРЕСА_3, а також договір застави автомобіля марки Renault, 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_3. 15 вересня 2008 року між банком та позичальником укладено іпотечний договір № 027/ДЗ1415, предметом якого є садовий будинок НОМЕР_2 та земельна ділянка площею 0,0508 га (кадастровий номер НОМЕР_1), що розташовані за адресою: АДРЕСА_2. За даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 07 червня 2016 року за договорами купівлі-продажу від 24 листопада 2015 року відчужені садовий будинок, земельна ділянка та квартира АДРЕСА_1, у зв'язку з чим судом першої інстанції не перевірено чи зараховано кошти від його продажу в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Перевіряючи законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд на вказані порушення уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги та помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін. За таких обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. Керуючись ст. ст. 335, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у х в а л и л а: Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задовольнити частково. Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Колекторська компанія «Гарант» задовольнити. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий М.Є. Червинська Судді: І.М. Завгородня В.М. Коротун Л.М. Мазур О.В. Попович Л.М. Мазур О.В. Попович