Справа № 203/5944/15-ц
Провадження № 2/0203/75/2017
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2017 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Колесніченко О.В.,

при секретарі Давіденко Ю.А.,

за участю представника позивача за первісним позовом ОСОБА_1, представника відповідачів за первісним позовом ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання довіреності і договору купівлі-продажу недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання довіреності дійсною, визнання права власності на квартиру,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 предявив зазначений позов до ОСОБА_5 на предмет усунення відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України сумнівів у дійсності договору від 31 серпня 2015 року купівлі-продажу в м. Дніпрі квартири в будинку на проспекті ОСОБА_9, 84а/12 (колишня адреса: проспект Кірова, 84а/12, м. Дніпропетровська), з підстав введення продавця в оману. Уточнивши предмет і підстави позову, в подальшому позивач оспорював дійсність цього договору відповідно до ст. 232 ЦК України з підстав вчинення купівлі-продажу без його внутрішньої волі на це внаслідок зловмисної домовленості представника продавця ОСОБА_6 з ОСОБА_5 на стороні покупця, за якої коштів від продажу позивач не отримував і жодних направлених на відчуження квартири дій він не вчиняв. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на знайомство з ОСОБА_6 через раніше невідомих осіб, яких зустрів на зупинці на жилому масиві Сокіл-2 в середині червня 2015 року, і які силоміць його утримували в квартирі будинку на вулиці Д.Нечая, 5/82, до 08 вересня 2015 року. ОСОБА_3 в позовній заяві стверджував, що пожалівся на проблеми з отриманням в Жовтневому РВ паспорта взамін загубленого в жовтні 2013 року, в чому взялася допомогти ОСОБА_6, за сприяння якої в Бабушкінському РВ йому видана тимчасова посвідка, для чого, як він помилково вважав, для представництва нею його інтересів у збиранні документів з метою отримання паспорта оформив у нотаріуса довіреність, текст якої він не знав, оскільки не розумів української мови. Після повернення додому ОСОБА_3 помітив зникнення усіх особистих документів та зміну замків вхідних дверей квартири, придбаної ним у власність 08 жовтня 2010 року, а мати позивача у вересні 2015 року з'ясувала, що квартира продана 31 серпня 2015 року ОСОБА_6 за довіреністю від його імені незаконно, бо в дійсності компетентні органи тимчасову посвідку на його ім'я не видавали. Виклавши свої доводи з урахуванням уточнень, позивач просив суд, повернувши сторони у первісне становище, визнати недійсними довіреність від імені ОСОБА_3 на ім?я ОСОБА_6, посвідчену 30 липня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8 за реєстровим № 1069; укладений від імені ОСОБА_3 договір з ОСОБА_4 та ОСОБА_10 про купівлю-продаж квартири, посвідчений 31 серпня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 за реєстровим № 1746.

Відповідачі, ОСОБА_10, яка після укладення шлюбу 28 серпня 2015 року змінила своє прізвище з 06 жовтня 2015 року на ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 47, 82), і ОСОБА_4, первісний позов не визнали, заперечуючи відсутністю жодної зловмисної домовленості з ОСОБА_6, і пред'явили зустрічний позов на предмет захисту їх права спільної часткової власності на спірну квартиру у спосіб визнання за ними, кожним окремо, права на частку у праві спільної власності, а також шляхом визнання дійсною посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_8 видачі ОСОБА_3 довіреності ОСОБА_6 № 1069 від 30 липня 2015 року. Обґрунтовуючи підстави зустрічного позову, відповідачі посилалися на оголошення в пресі, з якого дізналися 30 серпня 2015 року про продаж квартири, після чого домовилися з ріелтором ОСОБА_11 про її огляд, і в присутності ріелтора дали ОСОБА_6 завдаток, оскільки жодних підозр про неправомірність своїх дій остання у покупців не викликала, а так само жодних сумнівів в її повноваженнях представника не виникло й у нотаріуса. В оцінці дій ОСОБА_3 відповідачі обстоювали позицію в переслідуванні ним своєю метою продаж квартири, начебто, з вадою волі з наступним відсудженням товару для отримання зиску з курсової різниці на оплаченій ціні товару, оскільки використаний у 2010 році для оформлення купівлі-продажу спірної квартири паспорт позивача за первісним позовом був виданий йому з порушенням передбаченого для цього порядку і набуття ним громадянства України, вважається недійсним і, нібито, втрачений у 2013 році, а його неодноразові намагання отримати паспорт в різних відділах міграційної служби вичерпалися отриманням тимчасової посвідки за часом ще до видачі позивачем довіреності, що має свідчити про його намір отримати відповідний документ для оформлення угоди, бо без подання всіх необхідних документів для видачі паспорта така посвідка не видається, і у видачі в такому разі довіреності немає сенсу. Крім того, викладаючи доводи своєї заінтересованості у визнанні права спільної власності, відповідачі наполягали на врахуванні своєї добросовісності відповідно до ст. 330 ЦК України, за якої, навіть недійсність довіреності, не може тягти ні недійсність продажу спірної квартири, ні її витребування у покупців, сумніви в чому через невизнання прав відповідачів позивачем мають бути усунуті судом.

В судовому засіданні представник позивача первісний позов підтримала в повному обсязі, наполягаючи на його задоволенні з підстав, наведених в остаточній редакції позовної заяви, і зустрічні позовні вимоги не визнала, наполягаючи на відмові в задоволенні позову ОСОБА_4. Позивач, незважаючи на визнання судом його явки обов'язковою для особистих пояснень, в судове засідання не прибув, межі території України залишив.

Представник відповідачів в судовому засіданні первісний позов не визнав в повному обсязі, заперечуючи недоведеністю підстав для визнання правочинів недійсними, та підтримав зустрічний позов з наведених у позовній заяві підстав.

Відповідач за первісним та зустрічним позовами ОСОБА_6, яка проживає в м. Дніпрі на вулиці Д.Нечая, 5/82, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, клопотала про розгляд справи в її відсутність, у письмових запереченнях первісний позов не визнала, заперечуючи відсутністю будь-яких претензій до неї матеріального та іншого характеру у ОСОБА_3, про що ним власноручно складена розписка 01 вересня 2015 року після продажу спірної квартири, для якої ним добровільно була видана у нотаріуса на ім'я ОСОБА_6 довіреність.

Треті особи на стороні відповідачів за первісним позовом, приватні нотаріуси Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_7 і ОСОБА_8, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, своїх представників не направили, клопотали розглянути справу в їх відсутність, що судовому розгляду справи згідно з ст.ст. 36, 169 ЦПК України не перешкоджає.

Свідок ОСОБА_12, яка має шість років досвіду роботи ріелтором і спвіпрацює з ПП Ріаліс, що займається агентською діяльністю на ринку нерухомості 10 років, в судовому засіданні під присягою показала на отримання агентством 29 серпня 2015 року пропозиції продажу квартири в будинку на проспекті Кірова, 84а/12, в м. Дніпропетровську, яку оглядало декілька сімейних пар, серед яких ОСОБА_4, про зустріч з якими вона домовлялася телефоном 30 серпня 2015 року з ОСОБА_4. Зі слів свідка, оглянувши квартиру, що була у звичайному жилому стані з запакованими у кульки речами, відповідач ОСОБА_4 передав ОСОБА_6 завдаток, після оформлення якого ОСОБА_6 в супроводі малознайомого чоловіка на ім'я ОСОБА_1 одразу привезла документи на квартиру, ключі від якої покупці отримали у нотаріуса після укладення договору. За показаннями свідка після огляду квартири відповідачі сторгувалися на ціні в грошовому еквіваленті до 20 000 доларів США, а ОСОБА_6 пояснювала наявність у неї лише дублікату договору купівлі квартири тим, що продавець, якого свідок ніколи не бачила, загубив сумку з оригіналами документів. Також з показань свідка вбачається, що квартиру відповідачам ОСОБА_4 показувала сама ОСОБА_12, яка слідкувала, щоб ОСОБА_4 не обмінялися контактними телефонами з ОСОБА_6 з метою запобігти їх зустрічі і спілкуванню без посередництва її агентства.

Суд, вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка, дослідивши інші зібрані докази, в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України приходить до висновку про відмову у первісному та зустрічному позовах в повному обсязі, зважаючи на наступне.

На загальних засадах цивільного законодавства свободи договору відповідно до ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента на власний розсуд та у визначенні умов договору, який передбачений актами цивільного законодавства, з правом врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, та відступити від положень актів цивільного законодавства.

Правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом, з приводу яких звернувся позивач до суду, на що звертав увагу судів Пленум Верховного Суду України в п.п. 1, 4, 7 постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Судом встановлено, що 27 жовтня 2010 року державний реєстратор КП «Дніпропетровське МБТІ» зареєстрував право приватної власності на двокімнатну квартиру з балконом загальною площею 44,6 м2 і житловою 29,3 м2 у житловому будинку під літ. «А-5» у м. Дніпропетровську на проспекті Кірова, 84а/12, (нині проспект Олександра Поля, 84а/12, у м. Дніпрі), за ОСОБА_3 на підставі купівлі, вчиненої ним 08 жовтня 2010 року за ціною в 46 874 гривень на умовах договору, укладеного з сім'єю продавців Кривошеєвих, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_13 із записом в реєстрі нотаріальних дій за № 5776 (т. 1 а.с. 9, 83-84).

31 серпня 2015 року приватний нотаріус ОСОБА_7, Дніпропетровського міського нотаріального округу, із записом в реєстрі нотаріальних дій за № 1746 посвідчила, дійсно, укладений ОСОБА_4 і ОСОБА_10 договір з ОСОБА_3 в особі його представника ОСОБА_6, яка діяла від його імені в інтересах продажу цієї квартири. За умовами цього договору, що обов'язкові для його сторін згідно з ст. 629 ЦК України, спірну квартиру за ціною в 450 000 гривень ОСОБА_6 від імені та в інтересах ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 і ОСОБА_10 у частках 3/5 та 2/5, відповідно, спільно купили у свою власність (т. 1 а.с. 65-66), оплативши за даними квитанцій №№ 4132667, 4132676 в той же день до підписання договору її ціну грошовими переказами на суму 270 000 гривень і 180 000 гривень на відкритий ОСОБА_3 банківський рахунок (т. 1 а.с. 109).

Також встановлено судом, що 30 липня 2015 року ОСОБА_3 на підставі укладеного усного договору доручення, дійсно, видав ОСОБА_6 строком на три роки письмову довіреність, посвідчену приватним нотаріусом ОСОБА_8, Дніпропетровського міського нотаріального округу, на бланку серії НАО № 935637 із записом в реєстрі нотаріальних дій за № 1069, з можливістю вибору замісника повіреного для здійснення перед третіми особами представництва за змістом доручення на управління та розпорядження всім рухомим і нерухомим майном з правом вчинення від імені ОСОБА_3 його продажу обраному на власний розсуд покупцю за ціною і на умовах, самостійно узгоджених з останнім. Ця довіреність скасована довірителем ОСОБА_3 за його заявою від 09 вересня 2015 року (т. 1 а.с. 180).

З'ясовані обставини знайшли своє безсумнівне підтвердження у тісно пов'язаних між собою і зібраних сторонами достовірних показаннях свідка, справах приватних нотаріусів про вчинення посвідчення договору, довіреності, державної нотаріальної контори з видачі дубліката правовстановлюючого документа на об'єкт продажу, в інформаційних довідках з державних реєстрів в їх сукупності, які суд відповідно до ст. 212 ЦПК України за внутрішнім переконанням визнав достатніми для своїх висновків. Так, в примірнику довіреності, залишеному для зберігання у справах приватного нотаріуса ОСОБА_14 (т. 1 а.с. 180зворот), позивач власноручно написав українською мовою транскрибований запис свого прізвища і російською мовою письмово засвідчив про розуміння змісту довіреності, текст якої прочитаний, що сторони в судовому засіданні не заперечували. За змістом довіреності від 30 липня 2015 року під час посвідчення її видачі позивач надав приватному нотаріусу тимчасове посвідчення, що підтверджує особу громадянина України, видане Самарським РВ у м. Дніпропетровську ГУДМС України в Дніпропетровській області 02 липня 2015 року, оформлене строком до 02 серпня 2015 року на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з вклеєною його фотографією до офіційного бланку, копія якого зберігалася у приватного нотаріуса і надана на запит суду (т. 1 а.с. 181). Так само, приватному нотаріусу за наявною у нього копією надавалася довідка від 26 листопада 1998 року про ідентифікаційний номер НОМЕР_1, наданий ОСОБА_3 Державною податковою адміністрацією України (т. 1 а.с. 179, 181зворот). В свою чергу, приватний нотаріус ОСОБА_7 дійсність цієї довіреності згідно з ч. 7 ст. 44 Закону України «Про нотаріат» перевіряла 31 серпня 2015 року за допомогою Єдиного реєстру довіреностей, про що суду нею надані відповідні витяги включно з інформаційною довідкою про витрачання спеціального бланку нотаріальних документів (т. 1 а.с. 75-77).

Як вбачається з висновку службового розслідування Управління з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України ГУДМС України в Дніпропетровській області № 13 від 16 січня 2016 року (т. 1 а.с. 212-216), ОСОБА_3 прибув на територію України для постійного проживання в м. Дніпропетровську в 1997 році за паспортом громадянина колишнього Союзу РСР зразка 1974 року серії VІ-ДВ № 736839, виданого Краснофлотським РВВС м. Хабаровська, будучи громадянином ОСОБА_15 Федерації, і після притягнення впродовж 2004-2007 рр. до адміністративної відповідальності за порушення правил перебування іноземців в Україні заявив компетентним органам про втрату паспорта громадянина колишнього Союзу РСР зразка 1974 року для отримання в січні 2010 року взамін втраченого паспорта громадянина України серії АН № 857526, скориставшись застереженням п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» про належність до громадян України без достатніх для того правових підстав, передбачених чинним на той час Порядком оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого наказом МВС України № 600 від 15 червня 2006 року. Після видачі ОСОБА_3 паспорта громадянина України, який підлягав знищенню внаслідок його недійсності, що позивач об'єктивно міг знати, він зареєстрував своє постійне місце проживання на ІНФОРМАЦІЯ_2 і придбав у власність спірну квартиру в статусі громадянина України, а в січні 2014 року заявив про втрату цього паспорта, після чого в березні 2014 року отримав відповідь територіального підрозділу міграційної служби за вих.№ 1212-40/4933 щодо законності його перебування на території України в статусі іноземця і можливості легалізації за умови звернення до посольства ОСОБА_15 Федерації.

Враховуючи присвоєний позивачу ідентифікаційний податковий номер і відомості про зареєстроване місце проживання позивача впродовж його проживання в Україні, що з'ясовані під час службового розслідування, за відсутності на тимчасовому посвідченні ознак явної його підробки дублікат договору купівлі-продажу спірної квартири від 08 жовтня 2010 року у співставленні із спірною довіреністю переконує суд в їх вчиненні однією і тією ж особою, внаслідок чого обов'язок встановити особу учасника цивільних відносин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, відповідно до ст. 43 Закону України «Про нотаріат» приватним нотаріусом ОСОБА_14 за оцінкою суду був виконаний.

Зокрема, главою 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мін'юсту України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, передбачено встановлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, на підставі документів, передбачених законодавством України, тобто персональних даних про особу, які вважаються засвідченими цими документами в установленому законом порядку. За приведеним переліком таких документів в ст. 43 Закону України «Про нотаріат» визначальним для виконання нотаріусом обов'язку встановити особу визнається унеможливлення виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, а не суто перевірка паспорта чи його наявності, про що дійшов висновків Верховний Суд України в постанові № 6-73цс11 від 26 грудня 2011 року, і підстав відступати від викладеної у цих висновках правової позиції за ч. 2 ст. 214 ЦПК України суд у цій справі не вбачає. До речі, доводи позивача зводяться до його помилки істотного значення у змісті доручення, якою навмисно скористалася його представник, ввівши довірителя в оману за визначенням ст.ст. 229, 230 ЦК України, а сам факт видачі довіреності позивач не заперечував.

Відповідно, за принципом добросовісного користування процесуальними правами згідно з ст. 27 ЦПК України позивач не може уникнути заборони заперечувати проти належного факту власної протиправної поведінки, за якої він видавав себе за громадянина України, що на засадах рівності перед судом і змагальності процесу тягне за собою втрату позивачем права на заперечення (естоппель) щодо встановлення нотаріусом його особи за тимчасовим посвідченням громадянина України, яке, в дійсності, за даними ГУДМС України в Дніпропетровській області ніколи не видавалося (т. 1 а.с. 158зворот), оскільки такі заперечення позивача спрямовані як проти набуття ним же у власність спірної квартири в 2010 році, так і проти надання ним же цього тимчасового посвідчення нотаріусу для оформлення довіреності, коли він не міг не знати про свій особистий статус іноземця.

З цих же мотивів, враховуючи на додаток постійну осілість позивача в Україні до видачі спірної довіреності впродовж 18 років і листування з міграційною службою державною мовою, а так само складання державною мовою позовної заяви та змін до неї, власноруч підписаних ОСОБА_3, рукописне застереження під текстом спірної довіреності, на переконання суду, свідчить про виконання приватним нотаріусом ОСОБА_14 за ч.ч. 10, 11 ст. 44 Закону України «Про нотаріат» своїх обов'язків встановити дійсні наміри позивача до видачі довіреності, яку він посвідчував, а також відсутність у позивача заперечень щодо кожної з умов довіреності, з огляду на що за принципом естоппеля суд відкидає доводи позивача про введення його в оману щодо змісту доручення у виданій ним довіреності.

Несприятливі наслідки порушення представником своїх обов'язків перед довірителем, як і перевищення ним своїх повноважень, відносяться на рахунок довірителя за вину у виборі й нагляді, через що не можуть тягти визнання укладеного, таким чином, договору недійсним за ст. 232 ЦК України, а так само ввірене довірителем такому представнику майно не може вважатись таким, що вибуло з володіння довірителя не з його волі в аспекті відчуження речі всупереч його волі і підстав витребування такого майна у добросовісного набувача.

Відповідь Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори в листі № 578 від 19 квітня 2016 року з доданими документами (т. 1 а.с. 183-189) прямо вказує на видачу позивачу за заявою його представника ОСОБА_6 08 серпня 2015 року дубліката договору купівлі-продажу від 08 жовтня 2010 року з оголошенням в пресі про недійсність нібито втраченого оригіналу, який залишався на руках позивача і долучений ним до позовної заяви (т. 1 а.с. 8, 188зворот). Суд критично оцінює посилання позивача на утримання його силою за місцем мешкання свого представника, що виключало його контроль за діями повіреного, з огляду на непослідовність таких тверджень, зокрема у власноруч написаній розписці позивач вказує на переважне проживання в житлі на Хвойній вулиці, 44, в м. Дніпропетровську, вільно ним собі обраному на час виконання доручення (т. 1 а.с. 133).

Відповідно до ст.ст. 232 ЦК України для визнання судом недійсним спірного договору необхідно встановити кваліфікований випадок обману групою осіб, за якого укладення такого договору стало результатом зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, що виражається в їх умисній змові на обман, спрямованій проти інтересів довірителя, з чим пов'язане виникнення солідарного обов'язку його представника та контрагента відшкодувати позитивний збиток у майні.

Наданий суду тристоронній договір від 30 серпня 2015 року про надання агентських послуг (т. 1 а.с. 242-244) в сукупності з показаннями свідка ОСОБА_12, які знайшли своє підтвердження в умовах цього договору, спростовує обман продавця його представником у змові з покупцями, оскільки погодження умов спірного договору відбувалося за посередництва агента з майновим забезпеченням укладення спірного договору, що виключає необхідну обстановку для змови, а попередньо погоджена ціна спірної квартири в 423 708 гривень у грошовому еквіваленті до 20 000 доларів США в укладеному спірному договорі збільшена до 450 000 гривень з урахуванням звіту про оцінку цього майна на суму 449 981 гривень, що був наданий на замовлення представника продавця (т. 1 а.с. 88-105). Тобто, ціна спірної квартири була збільшена внаслідок належного використання представником наданих їй повноважень за довіреністю в інтересах продавця. Враховуючи відсутність негативної рецензії на звіт експерта-оцінювача, а так само, що позивач такий звіт не оспорював, стверджувати про продаж спірної квартири за завідомо заниженою ціною чи на інших невигідних для позивача умовах з огляду на віднесення на рахунок покупців всіх накладних витрат на оформлення спірного договору немає підстав, чим непрямо виключено умисел відповідачів на змову.

Крім того, всупереч ст. 60 ЦПК України позивач жодних доказів про розпорядження коштами на відкритому для нього банківському рахунку іншою особою чи про відмову установи банку виплатити йому кошти з цього рахунку суду не надав, а в силу факту видачі відповідачу ОСОБА_6 при свідкові розписки (т. 1 а.с. 133) позивач в такій формі 01 вересня 2015 року не тільки підтвердив відповідно до ст.ст. 545, 1006 ЦК України прийняття звіту повіреного про виконання доручення без відступу від його змісту, а й, з точки зору потерпілого довірителя, вчинив наступне схвалення укладеного його представником договору, за якого стверджувані такою потерпілою стороною умови недійсності договору за інших рівних умов зловмисної домовленості, за оцінкою суду, відпали, оскільки на видачу цієї розписки під тиском будь-якого характеру позивач не посилався. З огляду на маржу між ціною купівлі позивачем спірної квартири в грошовому еквіваленті до 5 500 доларів США та продажною ціною більше 20 000 доларів США результати виконання спірного договору виявляються в інтересах довірителя, який вважає себе потерпілим, чим безспірно виключена спрямованість проти інтересів позивача як ознака зловмисності.

Таким чином, презумпція правомірності довіреності і вчиненого представником договору купівлі-продажу квартири за ст. 204 ЦК України безспірно не спростована, а позивач помилявся щодо мотивів цих правочинів, які не мають істотного значення, і підстави для їх оспорювання за ст.ст. 230, 232 ЦК України не доведені, з огляду на відсутність достатніх доказів введення позивача в оману щодо змісту доручення у виданій ним довіреності та змови з умислом відповідачів на відчуження у позивача майна проти його волі всупереч його інтересам, на основі чого належить відповідно до ст. 213 ЦПК України ухвалити рішення про відмову в первісному позові.

Розв'язуючи зустрічний позов, суд не вбачає необхідності у визнанні дійсною довіреності, презумпція правомірності якої нічим не спростована, а право спільної власності відповідачів за наявності не втраченого дійсного документа, який засвідчує їх право власності, і на підставі якого проведена державна реєстрація його набуття, згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не може вважатися таким, що не визнається. Враховуючи, що у з'ясованих судом обставинах спірне майно відчужене особою, яка мала на це право, додатково підтверджувати добросовісність набувача для визнання оспореного права власності на підставі встановленого по суду складного юридичного (фактичного) складу, передбаченого ст.ст. 330, 658 ЦК України, потреби немає, бо таке право набуте відповідно до ст. 328 цього Кодексу з дійсного договору згідно з ст.ст. 334, 657, 664 ЦК України, а для захисту від посягання недобросовісного продавця достатньо встановлення в цьому рішенні відсутності підстав для оспорювання прав з цього договору, оскільки за первісним позовом не йдеться ні про перевищення представником повноважень, ні про евікцію товару на користь третьої особи з підстав, що виникли б до його продажу. Відповідно, підстави за ст.ст. 15, 392 ЦК України для визнання по суду права власності за зустрічним позовом відсутні.

За правилами ст. 88 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові у повному обсязі відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-64, 209, 214, 215, 218, 88 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання довіреності і договору купівлі-продажу недійсними відмовити в повному обсязі.

ОСОБА_4, ОСОБА_5 в задоволенні позову до ОСОБА_3, ОСОБА_6, треті особи приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_7, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання довіреності дійсною, визнання права власності на квартиру відмовити в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області через Кіровський районний суд міста Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий О.В. Колесніченко