ДЗЕРЖИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОСОБА_1
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/1465/17
Провадження № 2/210/1274/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:
головуючого-судді: Вікторович Н.Ю.,
за участі секретаря судового засідання: Реви К.В.,
позивача: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, в порядку ст.197 ЦПК України, без фіксування судового засідання звукозаписувальним пристроєм, цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, -
06 квітня 2017 року до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області звернулася позивач ОСОБА_2 із вищевказаним позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином.
Зазначає, що згідно виписки з медичної картки стаціонарного хворого №У-8035 ОСОБА_4 було встановлено діагноз: закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку, субарахноідальний крововилив, забій мяких тканей голови, забійна рана правої гомілки. На підставі постанови старшого слідчого СВ Дзержинського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області ОСОБА_9 було призначено та проведено судово-медичну експертизу. У результаті встановлено, що внаслідок ДТП згідно висновку експерта №1870 від 29 липня 2013 року, ОСОБА_4 отримав наступні тілесні ушкодження: синець обличчя, забійна рана нижньої третини правої гомілки, закрита черепно-мозкова травма, забій головного мозку, субарахноідальний крововилив. За своїм характером вищевказані тілесні ушкодження відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеню тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоровя тривалістю понад три тижні, більше як 21 день (загоєння кісткової частини перевищує 21 добу) і могли виникнути від дії тупих твердих предметів, які могли мати як обмежену, так і необмежену травмуючу поверхню, або при ударі об такі предмети, що могло бути в умовах дорожньо-транспортної пригоди всередині салону автомобіля, тобто при обставинах, вказаних у постанові про призначення даної судово-медичної експертизи і самим потерпілим. Повернувшись додому з лікарні, ОСОБА_4 постійно відчував головний біль, запаморочення, біль по всьому тілу, відчував постійну слабкість та постійно приймав ліки. Оскільки він був дуже морально пригніченим, безпорадним, слабким, не міг самостійно доглянути за собою, піти на прогулянку, вона постійно знаходилась поруч, піклувалась про нього. Протягом наступних півтора місяців її чоловік, ОСОБА_4, знаходився на амбулаторному лікуванні і вона була змушена його весь час супроводжувати, оскільки через стан свого здоровя він не міг самостійно відвідувати лікарню. Таким чином, 01 вересня 2013 року вона як викладач вузу приступила до виконання своїх службових обовязків у абсолютно виснаженому моральному та фізичному стані. 27 вересня 2013 року ОСОБА_4 відвідав Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, де відбулося перше слухання справи з ДТП, у якому він був потерпілим. У залі суду він давав свої перші свідчення, під час яких дуже розхвилювався, оскільки, розповідаючи про страшну ДТП та її наслідки, йому довелося всі події пережити заново. Крім того, її чоловіка дуже обурила зухвала поведінка обвинуваченого ОСОБА_3 під час засідання, оскільки ні в очах, ні в словах останнього не було жодної краплини співчуття і каяння. Будучи порядною, шляхетною людиною, ОСОБА_4 це здалося незрозумілим, він не міг пережити такої людської байдужості. Усі думки її чоловіка вона викладає з його розповіді про хід перебігу засідання, коли він повернувся додому із зали суду. На вигляд він їй здався зовсім розбитим і зневіреним у людській порядності. На фоні цих подій, що відбулися 27 вересня 2013 року, через три години після повернення ОСОБА_4 додому прямо на її очах з ним стався напад інсульту. У цей момент вона пережила страшний шок, була в розпачі. Після нападу близько 18 години 00 хвилин 27 вересня 2013 року, ОСОБА_4 було доставлено каретою швидкої допомоги до Криворізької міської лікарні №3, де їй одразу повідомили страшний вирок, шансів вижити у її чоловіка було дуже мало. На жаль, прогноз лікарів справдився, і після страшних чотирьох днів мук, 01 жовтня 2013 року ОСОБА_4 помер.
Присутня у судовому засіданні позивач ОСОБА_2 надала пояснення в обґрунтування заявлених позовних вимог, підтримала їх у повному обсязі з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, просила суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_3 до зали суду не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про розгляд справи за його відсутності, або про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі відповідача ОСОБА_3, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України.
Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_2, повно, всебічно та обєктивно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.
Так, згідно положень ст.ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.
Захист цивільних прав, це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.
Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів (ст.57 ЦПК України).
За загальними положеннями ЦПК України, обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Виходячи з вимог ст.ст.10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.
Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.
З пояснень, наданих позивачем ОСОБА_2, наявних письмових матеріалів справи, судом встановлено наступне.
Крім того, з тексту вказаної вище ухвали суду вбачається, що обвинувачений ОСОБА_3 фактичні обставини справи, викладені в обвинувальному акті не оспорював, вину за предявленим обвинуваченням визнав у повному обсязі. При закритті кримінального провадження потерпілій ОСОБА_2 судом також було розяснено її право на звернення із цивільним позовом в порядку цивільного судочинства.
З наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть серії І-КИ №537668 від 04 жовтня 2013 року, виданого Центрально-Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, вбачається, що 01 жовтня 2013 року громадянин ОСОБА_4 помер у віці 70 років, про що 04 жовтня 2013 року зроблено відповідний актовий запис №1054 (а.с.7).
З наявної в матеріалах справи копії лікарського свідоцтва про смерть №2017 (попереднє) від 02 жовтня 2013 року, причиною смерті ОСОБА_4 став набряк та набухання головного мозку, крововиливи під оболонки головного мозку, віддалені наслідки внутрішньочерепної травми, отриманої особою під час її знаходження у легковому автомобілі при настанні транспортного нещасного випадку (а.с.8-9).
Згідно копії довідки про причину смерті від 02 жовтня 2013 року (до форми №106/о №2017, видається для поховання), попередньою причиною смерті ОСОБА_4 вказано віддалені наслідки внутрішньочерепної травми (а.с.10).
Відповідно до наявної в матеріалах справи копії висновку експерта №2017 від 10 січня 2014 року, на виконання ухвали Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року, між виявленими тілесними ушкодженнями, отриманими потерпілим ОСОБА_4 внаслідок ДТП, що відбулася 25 червня 2013 року, які за своїм характером відносяться до категорії тяжкого ступеня за ознакою небезпеки для життя, та настанням його смерті 01 жовтня 2013 року є прямий причинний звязок (а.с.23-25).
Крім того, судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є фізично нездоровою людиною, оскільки 28 квітня 2004 року перенесла онкологічну операцію у КЗ «Онкологічний диспансер» м. Кривий Ріг (а.с.22).
Положеннями ч.4 ст.61 ЦПК України передбачено, що вирок у кримінальному проваджені, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанова суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила, або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.
Як роз'яснено у п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.
Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв'язок між шкодою та поведінкою заподіювача; г) вина.
Відповідно до ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.
За змістом зазначеної норми закону у правовідносинах з відшкодування шкоди діє презумпція вини заподіювача шкоди. Обов'язок доказування наявності шкоди та її розміру покладається на позивача, відсутність вини у заподіянні шкоди повинен довести відповідач.
Положеннями ч.1 ст.58 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 вказаного Кодексу, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтю 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди (постанова Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі №3-51гс14).
З огляду на наведене, та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.
Законом не покладається на позивача обовязок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір (постанова Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі №6-183цс14).
Як встановлено судом, добровільно відшкодовувати матеріальні та моральні збитки ОСОБА_3 відмовився.
Обґрунтовуючи моральну шкоду позивач ОСОБА_2 посилалася на те, що неправомірними діями відповідача, котрі призвели до смерті її чоловіка, їй було завдано моральну шкоду, оскільки нею було пережито значний стрес, порушено нормальний спосіб життя, що призвело до негативних змін у її житті. Завдану моральну шкоду позивач оцінила в 100000,00 гривень.
Положеннями ст.3 Конституції України зазначено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
ОСОБА_5 кожної фізичної особи на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів, гарантоване статтями 32, 56, 62 Конституції України.
Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.
Згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
У відповідності до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди» від 31 березня 1995 року №4 позивачем має бути доведено, в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується.
Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Позивачем не надано суду доказів, що внаслідок дій відповідача її здоров'ю завдано шкоду, хоча й мали місце моральні та фізичні страждання внаслідок вчинення відповідачем злочину щодо її чоловіка.
Отже, суд приходить до висновку, що позивачу було спричинено моральну шкоду внаслідок протиправних дій відповідача, позивач зазнала душевних страждань, оскільки було порушено її особисте немайнове право внаслідок спричинення тілесних ушкоджень її чоловіку внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, котрі в подальшому потягнули за собою його смерть.
З урахуванням зазначеного, суд вважає можливим задовольнити позов ОСОБА_2 в частині відшкодування моральної шкоди та стягнути з відповідача на її користь у відшкодування моральної шкоди 100000,00 гривень, оскільки на думку суду саме така сума є співрозмірною обставинам справи, однак не зможе замінити позивачеві втрату останньою близької їй людини, чоловіка.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.22, 23, 1166, 1167, 1177, 1192 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст.ст.10, 11, 57-61, 212, 214, 215 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, - задовольнити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Відповідно до статей 231, 232 ЦПК України оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та вразі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Дзержинський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Повний текст рішення суду складено 16 червня 2017 року.
Суддя: Н. Ю. Вікторович