Справа № 462/6869/14 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/1714/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 30 вересня 2015 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

29 вересня 2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся з позовом про стягнення солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 38927,72 доларів США та 65665,42 грн. заборгованості за кредитним договором №616/36-033 від 23 серпня 2007 року.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №616/36-033, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 25000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,50% річних, кінцевий термін погашення заборгованості- не пізніше 23 серпня 2017 року. З метою своєчасного та повного виконання зобовязань за кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_4 23 серпня 2007 року було укладено договір поруки №616/36-013, за умовами якого ОСОБА_4 зобовязалася відповідати в повному обсязі за виконання ОСОБА_5 зобовязань, що виникли з кредитного договору. Позивач виконав свої зобовязання за договором, проте відповідачі взяті на себе зобов'язання за кредитним договором та договором поруки не виконують, зокрема, ОСОБА_5 не здійснює своєчасних платежів у повному обсязі, а ОСОБА_4, як поручитель, не забезпечила погашення кредиту, тому просить стягнути з них солідарно заборгованість за кредитом, що станом на 11 вересня 2014 року складає 38927,72 доларів США та 65665,42 грн., з яких 21874,24 доларів США основна сума кредиту, 17053,48 доларів США відсотки за користування кредитом, нараховані станом на 11 вересня 2014 року, 28912,47 грн. пеня за несвоєчасну сплату заборгованості по кредиту, нараховану з 11 вересня 2013 року по 10 вересня 2014 року, та 36752,95 грн. пеня за несвоєчасну сплату заборгованості по відсотках, нараховану з 11 вересня 2013 року по 10 вересня 2014 року.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 30 вересня 2015 року задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Ухвалено стягнути солідарно із ОСОБА_5 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 38927,72 доларів США та 65665,42 грн. заборгованості за кредитним договором №616/36-033 від 23 серпня 2007 року.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим. Вказує, що районний суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин ч.4 ст.639 ЦК України, оскільки згідно п.6.2 договору поруки він набирає чинності з дати його укладення та нотаріального посвідчення. Вважає, що позивач пропустив трирічний строк на предявлення вимоги до поручителя, адже вимога предявлена 13 березня 2013 року після припинення договору поруки, а тому є такою, що не підлягає судовому захисту. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ПАТ «Укрсоцбанк» у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представників, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, оскільки в частині розподілу судових витрат суд першої інстанції зробив свої висновки без належних підстав, тому з висновками суду в цій частині погодитися не можна.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін, та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 179 цього Кодексу визначено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення в частині розподілу судових витрат цим вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст.ст. 1054,1056-1 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредити і сплатити проценти, визначені у договорі.

За користування чужими коштами, боржник зобовязаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст. 536 ЦК України).

Згідно зі ст.ст. 553,554,555,629,526 цього Кодексу за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, поручитель і боржник відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність.

Договір є обовязковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобовязання не допускається. Зобовязання має виконуватись належним чином.

Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням) , то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У випадку порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 цього Кодексу). Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не иконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.549 цього Кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобовязання (ч.3 ст.611 ЦК України).

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобовязальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобовязання боржником, та кредитором боржника.

Частиною 4 статті 559 ЦК України визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобовязання не встановлений або встановлений моментом предявлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не предявить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Порука - це строкове зобовязання і сплив строку поруки припиняє субєктивне право кредитора на задоволення його вимог до поручителя.

Припинення поруки зі спливом строку, встановленого в договорі поруки позбавляє можливості кредитора звернутися із вимогою до поручителя про виконання його зобовязання за договором поруки у звязку з припиненням такого зобовязання поручителя.

Встановлено, що 23 серпня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №616/36-033, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 25000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,50% річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 23 серпня 2017 року.

Згідно п.3.3.7, 3.3.8 даного договору, позичальник зобовязаний сплатити проценти за використання кредиту в порядку, визначеному п.п.2.4, 2.5 цього договору та своєчасно та в повному обсязі погашати кредит з нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в термін, визначений п.1.1 цього договору.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що у разі порушення позичальником вимог п.п.3.3.2-3.3.13 договору, позичальник зобовязаний сплатити кредитору штраф у розмірі 3% від суми кредиту, визначеного п.1.1 договору за кожний випадок.

Пунктом 4.5 договору передбачено, що позичальник зобовязаний у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків, визначених в п.п.3.3.6, 3.3.7 договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Із матеріалів справи вбачається, що позивач належним чином виконав свої зобовязання за договором і надав позичальнику кредит у розмірі обумовленому договором.

Встановлено, що ОСОБА_5 порушив взяті на себе, згідно кредитного договору №616/36-033 від 27 серпня 2007 року, зобовязання, зокрема, станом на 11 вересня 2014 року допустив заборгованість в сумі 38927,72 доларів США та 65665,42 грн., з яких 21874,24 доларів США основна сума кредиту, 17053,48 доларів США відсотки за користування кредитом, нараховані станом на 11 вересня 2014 року, 28912,47 грн. пеня за несвоєчасну сплату заборгованості по кредиту, нараховану з 11 вереня 2013 року по 10 вересня 2014 року, та 36752, 95 грн. пеня за несвоєчасну сплату заборгованості по відсотках, нарахована з 11 вересня 2013 року по 10 вересня 2014 року.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_5 односторонньо порушив взяті на себе зобовязання за кредитним договором №616/36-033 від 23 серпня 2007 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань по даному кредитному договору, 23 серпня 2007 року між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір поруки №616/36-013 від 23 серпня 2007 року, за умовами якого ОСОБА_4, як поручитель, зобовязалася відповідати в повному обсязі за виконання ОСОБА_5 зобовязань, що виникли з кредитного договору від 23 серпня 2007 року.

Згідно п.п.1.1 даного договору, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобовязаннями ОСОБА_5 за кредитним договором.

Згідно п.24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову.

З матеріалів справи вбачається, що позичальнику ОСОБА_5 та поручителю ОСОБА_4 було направлено вимоги відповідно за вих. №08.206-297/297/24541/1 від 15 вересня 2014 року та за вих. №08.206-297/297/24541/2 від 15 вересня 2014 року повернути суму заборгованості, в яких розяснено наслідки неповернення боргу, проте такі залишено без реагування (а.с.13,14).

ПАТ «Укрсоцбанк» звернулося до суду з позовом 29 вересня 2014 року.

У відповідності до ст.ст. 256, 257, 258 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки; спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - в один рік.

Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Згідно п.4.5 договору кредиту від 23 серпня 2007 року у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обовязків, визначених в п.п. 3.3.6, 3.3.7 цього договору, протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Згідно п.6.3 договору поруки порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а у випадку його невиконання, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя.

З даних розрахунку заборгованості, зокрема таблиці погашення нарахованих відсотків, вбачається, що останнє погашення позичальника було здійснене 21 серпня 2009 року в сумі 500 доларів США.

Таким чином, у звязку з невиконанням позичальником ОСОБА_5 зобовязань із 21 серпня 2009 року порука мала би припинятись 21 жовтня 2012 року.

Згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області 12 квітня 2010 року банк предявляв вимогу до відповідача ОСОБА_5 сплатити заборгованість, чим фактично перервав строк позовної давності. З огляду на зазначене, строк позовної давності почав відраховуватися з 13 квітня 2010 року.

Правила переривання перебігу строку позовної давності застосовується судом незалежно від наявності клопотання сторін.

Позивач на підставі п.4.5 договору кредиту і п.3.1.1 договору поруки 13 березня 2013 року предявив вимоги про погашення кредиту позичальнику і поручителю відповідно за вих. №19.1-06/4950/1 та вих.№ 19.1-06/4950/2, чим вдруге перервав строк позовної давності, який після цього згідно ч.3 ст.264 ЦК України починається заново.

Відтак, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що позивачем не пропущено строку позовної даності.

Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 12 квітня 2010 року про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконане, виконавчий документ повернуто стягувачу постановою державного виконавця від 23 листопада 2016 року з звязку з набранням чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті».

В силу положень п.4.5 кредитного договору та п.6.3 договору поруки порука не є припиненою.

Згідно ч.1 ст.547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі і закон не вимагає нотаріального посвідчення такого.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позову.

З такими висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. В цій частині оскаржуване рішення належить залишити без змін.

З оскаржуваним рішенням в частині розподілу судових витрат, які стягнуто з відповідачів солідарно, колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

При повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення судових витрат законом не передбачено.

Рішення в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись: ст. ст. 88, 303, п.1, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 309, 313, ч.2 ст.314, ст. ст.316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 30 вересня 2015 року в частині розподілу судових витрат скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_1, Львівська обл., м.Стрий, вул.Грабовецька, 121/63, 82400), ОСОБА_4 (реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків НОМЕР_2, м.Львів, вул.Виговського, 89/63, 79021) в користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (рах. № 0001, Код , МФО 300023, м.Київ, вул.Ковпака,29, 03150) з кожного по 4 019,40 грн. (чотири тисячі девятнадцять грн. 40 коп.) сплаченого судового збору.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді