Справа № 128/2861/16-ц Провадження № 22-ц/772/1293/2017Головуючий в суді першої інстанції Саєнко О. Б.
Категорія 30Доповідач Нікушин В. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Нікушина В.П.,

суддів Оніщука В.В., Медвецького С.К.

за участі секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Жмеринського міськрайонного суду Вінницькій області, за участі третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди за створення перешкод у використанні права позивача на звернення до суду, про визнання документів письмовими доказами та визнання незаконною бездіяльність, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27 березня 2017 року,

встановила:

В липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Жмеринського міськрайонного суду Вінницькій області в якому, уточнивши свої позовні вимоги просив:

визнати, що в довідках про матеріальний стан ОСОБА_2, наданих в його позовах до відповідача, містяться докази його джерела існування;

визнати, що ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 29.06.2016 року на підставі даних довідок, визнана незаконною ухвала відповідача від 01.06.2016 року, де суд відмовився звільнити ОСОБА_2 від сплати судового збору та повернув його позов;

визнати незаконною бездіяльність відповідача при відмові вивчити вказані довідки та на цих підставах звільнити ОСОБА_2 від сплати судового збору;

визнати, що бездіяльність відповідача при відмові вивчити ці довідки та звільнити ОСОБА_2 від сплати судового збору - фактично перешкоджала йому на використання його права на звернення до суду, відповідно до ст. 1 ЦПК України.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що протягом шести місяців на підставі одних і тих самих довідок про його матеріальний стан він звертався до Жмеринського міськрайонного суду Вінницькій області з клопотанням про звільнення його від сплати судових витрат, на що отримував від відповідача відмову.

При цьому позивач посилається на ухвалу апеляційного суду Вінницької області, який на підставі тих же самих довідок про матеріальне становище ОСОБА_2 визнав одну з таких ухвал суду першої інстанції незаконною.

На переконання позивача, відповідач перешкоджає йому у доступі до правосуддя та права на звернення до суду, а тому він має право на відшкодування моральної шкоди на його користь, яку він оцінив в розмірі 20000 гривень.

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 27 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його вимоги.

В обґрунтування своїх вимог скаржник зазначає, що висновки суду суперечать вимогам чинного законодавства.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам законодавства не відповідає.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що ОСОБА_2 звернувся з даним позовом до неналежного відповідача, а належним відповідачем на розсуд суду може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від її імені.

Такі висновки суди є неприпустимими зважаючи на наступне.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Згідно із ч. 1 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до ч. 2 статті 124 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Проте у даному випадку, між позивачем та судом зазначені правовідносини не виникли, тому дана справа не може бути підсудна суду загальної юрисдикції.

Відповідно до статті 125 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

За таких обставин, слід дійти висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Зазначене узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом України у Постанові від 01.03.2017 року при розгляді справи за №6-3139цс16.

Враховуючи наведене дана позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а тому провадження у даній справі підлягає закриттю на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України.

За правилами ч.1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 310 ЦПК України, колегія суддів палати в цивільних справах апеляційного суду Вінницької області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 27 березня 2017 року ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Жмеринського міськрайонного суду Вінницькій області, за участі третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди за створення перешкод у використанні права позивача на звернення до суду, про визнання документів письмовими доказами та визнання незаконною бездіяльність скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня її проголошення до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий-суддя: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: