Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/6647/16-ц Головуючий у 1-й інст. Драч Ю. І.
Категорія 47 Доповідач Борисюк Р. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Гансецької І.А., Коломієць О.С.,

з участю секретаря

судового засідання ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Житомирської міської ради, Приватного підприємства «Творчо-виробничий центр «Олеся» про визнання незаконним та скасування рішення, державного акту та його реєстрації за апеляційною скаргою Приватного підприємства «Творчо-виробничий центр «Олеся» на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 28 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом, в якому просили :

визнати незаконним та скасувати пункт 2.5 рішення Житомирської міської ради від 26 лютого 1993 року про надання у користування «Творчо-виробничому центру «Олеся» (далі ТВЦ «Олеся») земельної ділянки по вул.Київська, 6 в м. Житомирі, площею 0,4000 га для будівництва культурно-адміністративного центру з прибудованим 9-поверховим житловим будинком за рахунок знесення будинків по вул.Театральній 5-а, 5-б та будинку по вул. Київська, 6;

скасувати акт на право постійного користування землею, площею 0,4000 га по вул. Київська, 6 у м. Житомирі серії Б № 022692, виданий 23 червня 1993 року ТВЦ «Олеся»;

скасувати державну реєстрацію вказаного акту шляхом скасування запису за № 72 у Книзі записів № 1 державних актів на право постійного користування землею.

Свої вимоги обґрунтовували тим, що вони є власниками квартир у житлових будинках № 5-а та 5-б по вул. Театральній у м. Житомирі, які розташовані на земельній ділянці, площею 0,4000 га, переданої у постійне користування ТВЦ «Олеся».

Посилаючись на статті 120, 141 ЗК України, позивачі вважають, що при набутті ними права власності на нерухоме майно по вул.Театральній, 5-а та 5-б, площа земельної ділянки, переданої у користування ТВЦ «Олеся» зменшилась до 0,147 га. Вважають, що Житомирська міська рада діяла всупереч закону при наданні земельної ділянки у користування з умовою щодо знесення інших будівель, а користування спірною земельною ділянкою ТВЦ «Олеся» перешкоджає здійсненню їх права, як власників квартир у вказаних житлових будинках.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28 лютого 2017 року позов задоволено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із судовим рішенням, приватне підприємство «Творчо-виробничий центр «Олеся» (надалі ПП «ТВЦ«Олеся») подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що висновки суду ґрунтуються на припущеннях і не відповідають обставинам справи. Судом застосовано норми законодавства, які не діяли на час постановлення оскаржуваного рішення міської ради, та не враховано позовну давність. Вважають, що позивачами не доведено порушення їх прав на час ухвалення оскаржуваного рішення та видачі державного акту на право користування земельною ділянкою.

У судовому засіданні представники відповідача ПП «ТВЦ«Олеся» підтримали апеляційну скаргу і дали пояснення, які відповідають її доводам. Представники позивачів та Житомирської міської ради апеляційну скаргу не визнали, просили її відхилити і рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 303 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У звязку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК).

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що Житомирська міська рада, прийнявши рішення про виділення земельної ділянки у користування ТВЦ «Олеся» за рахунок знесення житлових будинків міської ради на вулиці Театральній, 5-а та 5-б і будинку по вул. Київській,6 вийшла за межі своїх повноважень, а також відповідачами не надано доказів того, що житлові будинки по вул. Театральній, 5-а та 5-б на час прийняття оспорюваного рішення перебували у власності міської ради.

Колегія суддів не погоджується із таким висновком суду з огляду на наступне.

Судом встановлено, що відповідно до пункту 2.5 рішення 17 сесії XXI скликання Житомирської міської ради народних депутатів від 26 лютого 1993 року Малому спільному підприємству «Творчо-виробничий центр «Олеся» надано земельну ділянку площею 0,40 га для будівництва культурно-адміністративного центру з прибудованим дев'ятиповерховим житловим будинком на розі вулиць Київська-Театральна м. Житомира за рахунок знесення житлових будинків міської ради по вулиці Театральній, 5-а, 5-б та будинку по вул. Київській, 6 за умови погодження питання надання приміщень організаціям, які орендують будинок по вулиці Київській, 6 (том 1 а.с. 108-113).

На підставі даного рішення Малому спільному підприємству «Творчо-виробничий центр «Олеся» 23 червня 1993 року було видано державний акт на право користування землею серії Б № 022693, який зареєстрований у Книзі записів № 1 державних актів на право постійного користування землею за № 72. У цьому акті зазначено, що земля надана для будівництва культурно-адміністративного центру ( том 1 а.с. 6-8).

Судом встановлено, що згідно рішень виконавчого комітету Корольовської районної ради народних депутатів від 03.07.1985 року № 304 та від 15.07.1987 року № 271 «Про обстеження технічного стану житлових будинків, розташованих на території району» житлові будинки № 5-а та № 5-б по вул. Театральній (до цього проїзд Скорульського, 8-б, 8-в) визнані ветхими (том 2 а.с. 143, 157).

Рішенням Житомирської міської ради № 667 від 11 листопада 1993 року «Про надання жилої площі», громадянам згідно списку № 2, які мешкають у будинках № 5-а, 5-б по вул. Театральній, що підлягають знесенню, надані благоустроєні квартири за рахунок «Творчо-виробничого центру «Олеся» ( том 2 а.с. 112-115).

Згідно рішення Господарського суду Житомирської області від 01 березня 2010 року у справі № 6/40-Д, з моменту державної реєстрації припинення Малого спільного підприємства «Творчо-виробничий центр «Олеся» з 17 листопада 1995 року права землекористувача перейшли до Приватного підприємства «Творчо-виробничий центр «Олеся» (далі ПП «ТВЦ «Олеся») (том 1 а.с. 32).

Відповідно до копії Протоколу засідання Житомирської міської міжвідомчої узгоджувальної комісії, затвердженого заступником Житомирського міського голови з питань діяльності виконавчих органів 24.07.2007 року, внесену ПП «ТВЦ «Олеся» допомогу на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста Житомира у вигляді коштів на загальну суму 5 203000 грн., зарахувати, як дольовий внесок на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста при здачі обєкта в експлуатацію за адресою: вулиця Київська,6 м. Житомир (том 2 а.с. 22)

Рішенням Житомирської міської ради від 03 липня 2008 року № 676 «Про розгляд звернення Приватного підприємства «Творчо-виробничий центр «Олеся», підтверджено право користування останнім земельною ділянкою, площею 0,40 га по вул. Київській, 6, яка була надана Малому підприємству «Творчо-виробничий центр «Олеся» в користування згідно рішення міської ради від 26.02.1993 року (том 1 а.с. 106-107).

24 грудня 2012 року управлінням містобудування, архітектури та дизайну міського середовища Житомирської міської ради було затверджено містобудівні умови і обмеження забудови земельної ділянки ПП «ТВЦ«Олеся» по вул. Київській, 6 у м. Житомирі ( том 1 а.с. 150-154).

02 квітня 2013 року Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Житомирській області зареєстровано Декларацію № 1650/6/13 від 29.03.2013 року про початок будівельних робіт будівлі магазину з приміщеннями громадського призначення по вул. Київська, 6 у м. Житомирі та технічний паспорт на громадський будинок за вказаною адресою (том 1 а.с. 155-163).

Згідно довідки № 38 від 25 березня 2014 року, виданої фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 інженером з інвентаризації нерухомого майна (Кваліфікаційний сертифікат серія АЕ № 002245), згідно декларації про початок виконання будівельних робіт Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Житомирській області № 1650/6/13 від 29.03.2013 року розпочато будівництво будівлі магазину з приміщеннями громадського призначення. Будівництво будівлі не закінчено. Відсоток готовності становить 50% (том 1 а.с. 164-165).

На час ухвалення судового рішення, яке переглядається, несучі конструкції будівництва демонтовані невстановленими особами, у звязку з чим відкрито кримінальне провадження.

Судом також встановлено, що на підставі рішень виконавчого комітету Житомирської міської ради від 25 березня 1999 року № 143 та від 23 листопада 2000 року, квартири № 1,2, 4 у ветхому будинку № 5-а по вул. Театральній м. Житомира були продані фізичним особам у приватну власність.

Згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 03 жовтня 2000 року та договору купівлі-продажу квартири № 3 у цьому ж будинку від 27 червня 2003 року, укладеного між нею та ОСОБА_6, який діяв за дорученням, виданим виконавчим комітетом Житомирської міської ради від 12 лютого 2003 року за № 26/30, від імені Територіальної громади м. Житомира в особі міської ради, позивач ОСОБА_3 є власником вказаних квартир в даному будинку (том 2 а.с. 117-118).

Позивач ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26 вересня 2002 року, укладеного між нею та ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_2 (том 2 а.с. 119).

Право власності позивачів на вказані квартири також підтверджується відомостями інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 29.07.2016 року ( том 1 а.с. 14-18).

Колегія суддів встановила, що судом першої інстанції помилково зазначається про належність позивачам квартир у будинку № 5-б по вул. Театральній у м. Житомирі.

На підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради від 24 травня 2001 року № 319 ОСОБА_3 надано у постійне користування земельну ділянку, площею 0,0295 га по вул. Театральній, 5-а для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель і видано Державний акт на право постійного користування землею серія ЖТ 24000606, зареєстрований 13.07.2001 за № 2691 у Книзі записів державних актів на право постійного користування землею (том 3 а.с. 3-4).

Судом встановлено, що будинок № 5-а по вул. Театральній у м. Житомирі розміщений на земельній ділянці, яка включена до державного акта на право користування землею, що виданий ПП «ТВЦ «Олеся». Сторонами ці обставини не заперечуються.

Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до статей 13, 15 ЦПК України суд розглядає справи за зверненнями особи на захист її порушеного, невизнаного або осопорюваного права, свобод чи інтересів.

Підставою позову зазначено неподільність обєкту нерухомості та земельної ділянки, що свідчить про перехід права користування частиною спірної земельної ділянки до позивачів, як власників нерухомого майна будинками по вул. Театральній, 5-а, а також відсутність повноважень у міської ради на передачу земельної ділянки у користування з умовою.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 є власником квартири № 4 в будинку по вул. Театральній, 5-а з 2002 року, а ОСОБА_3 власником квартири №1 з 2000 року та квартири № 3 з 2003 року у цьому будинку.

Згідно з частиною другою статті 13 Конституції України кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Громадяни та юридичні особи у визначеному законом порядку набувають прав власності та користування земельними ділянками відповідно до їх цільового призначення для ведення господарської діяльності або задоволення особистих потреб.

Відносини, пов'язані з набуттям та реалізацією громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок грунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.

Перехід права користування земельною ділянкою при переході права на будівлю і споруду на час укладення позивачами договорів купівлі-продажу квартир регулювався Земельним кодексом України в редакції 1991 року та Земельним кодексом України в редакції 2001 року.

Відповідно до статті 22 ЗК України в редакції 1991 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Згідно положень статті 30 цього Кодексу року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення.

При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

Статтею 42 ЗК України в редакції 1991 року передбачено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

У разі приватизації громадянами багатоквартирного жилого будинку відповідна земельна ділянка може передаватися безоплатно у власність або надаватись у користування об'єднанню власників.

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі проектів розподілу території кварталу, мікрорайону та відповідної землевпорядної документації.

Ця ж норма матеріального права в редакції 2001 року із змінами і доповненнями передбачає, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками.

Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації.

У разі знищення (руйнування) багатоквартирного будинку майнові права на земельну ділянку, на якій розташовано такий будинок, а також належні до нього будівлі, споруди та прибудинкова територія, зберігаються за співвласниками багатоквартирного будинку.

Приписами статті 12 Земельного кодексу України ( в редакції 2001 року) встановлено, що до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст, зокрема, належить розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 120 ЗК України в редакції 2001 року при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику.

При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда.

В силу дії частини 1 статті 122 цього Кодексу сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати (стаття 141 ЗК України в редакції 2001 року).

Згідно статті 152 ЗК України в редакції 2001 року держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Аналізуючи норми матеріального права, які були чинними на момент спірних правовідносин колегія суддів зазначає, що на відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення позивачами договорів купівлі-продажу квартир) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

При розгляді справи № 6-658цс15 у своїй постанові від 18 травня 2016 року Верховний Суд України висловив правову позицію, де зазначено, що відповідно до частини другої статті 152 ЗК України 2001 року власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Зазначеними вище нормами Земельного Кодексу України не передбачено скасування попереднього рішення органу місцевого самоврядування про передачу у користування земельної ділянки, а закріплено право нового власника нерухомого майна на перехід до нього права користування земельною ділянкою, розташованою під будівлею.

Такий висновок узгоджується із вимогами статті 141 ЗК України в редакції 2001 року про припинення права користування земельною ділянкою у разі набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці, а тому посилання позивачів на статті 120 та 141 ЗК України в редакції 2001 року, як підставу для скасування рішення органу місцевого самоврядування від 26 лютого 1993 року є необгрунтованим.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями статті 7 Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування», який був чинним на момент спірних правовідносин, передбачено, що комунальна власність становить основу місцевого господарства.

Суб'єктами права комунальної власності є адміністративно-територіальні одиниці в особі сільських, селищних, міських, районних, обласних Рад народних депутатів.

До комунальної власності належить майно, яке передається безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, майно, яке створюється і купується органами місцевого самоврядування за рахунок належних їм коштів, а також майно, перелік якого встановлено Законом про власність.

Органи місцевого самоврядування мають право: вносити пропозиції про передачу або продаж у комунальну власність відповідних адміністративно-територіальних одиниць підприємств (об'єднань), організацій і установ, їх структурних підрозділів та інших об'єктів, що належать до державної та інших форм власності, якщо вони мають особливо важливе значення для забезпечення комунально-побутових і соціально-культурних потреб населення даної території, функціонування місцевого господарства; передавати об'єкти комунальної власності у тимчасове або постійне користування, оренду, продавати їх підприємствам (об'єднанням), організаціям і установам, окремим громадянам та об'єднанням громадян відповідно до законів про приватизацію, а також перерозподіляти об'єкти комунальної власності на договірній та конкурсній основі між власними підприємствами (об'єднаннями), організаціями і установами.

Відповідно до частини 5 статті 22 цього Закону Рішення Рад, прийняті в межах їх компетенції є обов'язковими для виконання їх органами, місцевими державними адміністраціями, підприємствами (об'єднаннями), організаціями і установами, а також громадянами.

Рішення Ради не повинні суперечити Конституції України і чинним законам.

Згідно з пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції міської ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин, які розглядаються виключно на пленарному засіданні ради сесії.

Частиною10 статті 59 цього Закону встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Згідно статті 21 Цивільного кодексу України суд визнає недійсним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Судом встановлено, що житловий будинок по вул. Театральній, 5-а (у 1993 року проїзд Скорульського, 8-б) при винесенні міською радою рішення про передачу спірної земельної ділянки ПП «ТВЦ «Олеся» перебував у комунальній власності і відповідно земельна ділянка, яка під ним розташована, була власністю громади міста Житомира.

Відтак, передача у постійне користування земельної ділянки під вказаним будинком ПП «ТВЦ «Олеся» у 1993 році не свідчить про порушення прав позивачів на момент постановлення оскаржуваного рішення міської ради. Міська рада діяла у межах наданих їй повноважень, передбачених Законом. Права позивачів не можуть вважатися порушеними оскільки право на нерухоме майно, яке на даний час належить позивачам в останніх на момент ухвалення рішення було відсутнє.

Посилання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у позовній заяві на наявність в цьому рішенні міської ради умов щодо забезпечення приміщеннями організацій, які орендують будинок по вул. Київська, 6, не стосується позивачів і також не порушує їх прав.

Як було вище зазначено, ця умова ПП «ТВЦ «Олеся» виконана, перераховано в бюджет міста 5 203 000 грн., як дольовий внесок на розвиток інженерно-транспортної та соціальної інфраструктури міста, видано містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки.

По обґрунтуванню позовних вимог щодо повернення міській раді земельної ділянки, площею 0,1266 га колегія суддів зазначає наступне.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 01.03.2010 року по справі № 6/40-Д, на яке посилаються позивачі, задоволено позов Житомирської міської ради до ТОВ «Житомир Приватбуд», КП «Житомирбудзамовник» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 0,1266 га по вул. Київська, 6 в м. Житомирі та повернуто її власнику (том 1 а.с. 28-33).

Рішенням встановлено, що Житомирська міська рада незаконно, без вилучення її у користувача ТВЦ «Олеся» без згоди останніх, передало частину земельної ділянки в оренду іншому користувачу.

Проте, ця обставина не позбавляє права користування вказаною частиною земельної ділянки ПП «ТВЦ «Олеся» і не надає права на її користування позивачами без згоди відповідача.

Судом також встановлено, що Житомирською міською радою на протязі 2014 року двічі ухвалювалися рішення про припинення права користування ПП «ТВЦ «Олеся» земельною ділянкою, площею 0,40 га по вул. Київській, 6 у м. Житомирі.

Зокрема, пунктом 1.4 рішення № 783 від 10 жовтня 2014 року та пунктами 1,2 рішення № 842 від 26 грудня 2014 року.

Вказані рішення Житомирської міської ради у частині цих пунктів рішенням Господарського суду Житомирської області від 26 жовтня 2015 року визнані протиправними та скасовані. Постановою Рівненського Апеляційного господарського суду від 21 грудня 2015 року вище вказане судове рішення залишено без змін (том 1 а.с. 166-181).

Судом також встановлено, що рішенням 44 сесії VI скликання Житомирської міської ради від 20.03.2015 року № 881 надано дозвіл позивачам на складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок під існуючим нерухомим майном та зміною цільового призначення (п.108, 109 додатку).

На підставі рішення Житомирської міської ради № 91 від 09.02.2016 року позивачі 16 лютого 2016 року зареєстрували право власності на земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по вул. Театральній, 5-а у м. Житомирі за ОСОБА_2 204/1000 частин, за ОСОБА_3 486/1000 га.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 12.05.2016 року по справі № 906/81/16 зазначене рішення Житомирської міської ради від 20.03.2015 визнано незаконним та скасовано в частині пунктів 108, 109 додатку. Судом встановлено, що земельні ділянки, передані позивачам по вул. Театральній, 5-а в м. Житомирі перебувають у постійному користуванні ПП «ТВЦ «Олеся», а тому не могли передаватися у власність іншим особам без вилучення або без згоди користувача (том 1 а.с. 19-27).

Згідно положень частини 3 статті 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду із прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. При застосуванні у судових справах статті 6 Конвенції та Протоколу №1 до неї поняття «майно» тлумачиться Європейським судом розширено. Зокрема, під цим поняттям розуміється як «існуюче майно» або активи, включаючи право вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має право на «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснювати майнове право. Тобто, під поняттям «майно» у розумінні Протоколу 1 до Конвенції розглядається також право користування, або спеціальний дозвіл, або наявність на законні сподівання отримання спеціального дозволу, майна або іншого активу у користування.

Фактично, суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позову необґрунтовано позбавив ПП «ТВЦ «Олеся» права на мирне володіння майном земельною ділянкою, яка була надана останньому на законних підставах в постійне користування, що є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на вище зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга є обґрунтованою, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, відтак з підстав, передбачених пунктом 4 частини 1 статті 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Приймаючи до уваги, що Приватним підприємством «Творчо-виробничий центр «Олеся» сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги, яка судом задоволена, із позивачів підлягають стягненню на користь відповідача судові витрати.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «Творчо-виробничий центр «Олеся» задовольнити.

Скасувати рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 28 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Житомирської міської ради, Приватного підприємства «Творчо-виробничий центр «Олеся» про визнання незаконним та скасування рішення, державного акту та його реєстрації.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Приватного підприємства «Творчо-виробничий центр «Олеся» судові витрати в сумі 909,48 грн., з кожного.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Судді: