АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/9090/15-ц 22-ц/774/861/К/17
Справа № 214/9090/15-ц Головуючий у 1-й інстанції
Провадження № 22ц/774/861/К/17 суддя Прасолов В.М.
Категорія № 55 (ІІІ ) Доповідач Бондар Я.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар: Чубіна А.В.,

за участі: позивача ОСОБА_1,

його представника ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі апеляційну скаргу ОСОБА_3 державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 06 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» ( надалі УДППЗ «Укрпошта» ) про визнання незаконними наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що працював на посаді оператора головної каси ЦПЗ №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ "Укрпошта" з березня 2013 року. 24 вересня 2015 року обраний головою первинної профспілкової організації Профспілки «ОСОБА_5 належить народу» Центру поштового звязку №2. 29 вересня 2015 року повідомив керівництво про створення на підприємстві первинної профспілкової організації. 29 вересня 2015 року ознайомлений із наказом №2965-к про припинення трудового договору за п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Наказ та трудову книжку йому не видали, що вважає грубим порушенням ст. 47 КЗпП України. 30 вересня 2015 року охоронцем його не допущено на територію ЦПЗ №2. Вважає звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України незаконним, тому що відбулося без згоди виборного органу. Після уточнення позовних вимог, просив суд визнати незаконними накази №486 від 29 вересня 2015 року та №2965-к від 30 вересня 2015 року по Поштамту-центру поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ; поновити його на попередній роботі на посаді оператора Головної каси ЦПЗ №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ "Укрпошта"; зобовязати УДППЗ повернути йому належним чином оформлену трудову книжку; стягнути з УДППЗ на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу до вирішення справи судом; стягнути з УДППЗ на свою користь моральну шкоду в сумі 20000 грн.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 06 лютого 2017 року позов задоволено частково. Визнано накази Поштамту-центру поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ «Укрпошта» №486 від 29 вересня 2015 року та №2065-к від 30 вересня 2015 року незаконними. Поновлено ОСОБА_1 на посаді оператора поштового звязку 1 класу Головної каси ПЦПЗ №2 Дніпропетровської дирекції УДППЗ «Укрпошта». Стягнуто на користь ОСОБА_1 з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 45714 грн. 76 грн., у відшкодування моральної шкоди 7500 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 державного підприємства поштового звязку «Укрпошта»на користь держави судовий збір в сумі 4480 грн. Рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в сумі 2776 грн. 20 коп. допущено до негайного виконання.

Не погоджуючись із рішенням суду представник відповідача УДППЗ «Укрпошта» подав апеляційну скаргу, яку згодом уточнив, й посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

На думку представника відповідача судом в порушення вимог процесуального законодавства не прийнято рішення стосовно застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності.

Судом невірно визначено розмір середнього заробітку позивача у розмірі 2776,20 грн., який на думку відповідача становить 1989,61 грн. Судом першої інстанції не витребувано у позивача відомостей працевлаштування після звільнення.

Судом першої інстанції при визначені розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу не зазначено період, за який стягуються кошти та не зазначено утримання з цієї суми обовязкових платежів.

Позивачем не доведено факту спричинення йому моральних страждань відповідачем та визначений судом розмір не вмотивований.

Судом не прийнято до уваги правомірність застосування підприємством до працівника дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул.

Висновок суду першої інстанції про відсутність повноважень начальника Поштампу ЦПЗ№2 для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та припинення трудового договору не відповідає Колективному договору та вимогам трудового законодавства.

Судом не враховано, що докази членства ОСОБА_1 у первинній профспілковій організації відсутні, членські внески ним не здійснювались, з членів ППО позивач вийшов з квітня 2015року.

Вважає, що судом помилково не застосовано до спірних правовідносин положення ст.233 КЗпП України, та не взято до уваги обізнаність позивача про звільнення у встановлений законодавством місячний строк, що є підставою для відмови в позові.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з березня 2013 року і станом на дату звільнення 29 вересеня 2015 року працював на посаді оператора поштового звязку 1 класу Головної каси Поштамту-центру поштового звязку №2 Дніпропетровської дирекції ОСОБА_3 державного підприємства поштового звязку «Укрпошта».

Згідно заяви від 24 вересня 2015 року ОСОБА_1 вступив до профспілки «ОСОБА_5 належить народу». 24 вересня 2015 року проведені установчі збори. ОСОБА_1 обрано головою первинної профспілкової організації профспілки «ОСОБА_5 належить народу» Центру поштового звязку №2. ( а.с.8 том 1).

25 вересня 2015 року видано свідоцтво про реєстрацію первинної профспілкової організації профспілки «ОСОБА_5 належить народу» Центру поштового звязку №2 ( а.с.8 том 1)

28 вересня 2015 року Криворізьким міським управлінням юстиції Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області отримано повідомлення про належність первинної профспілкової організації профспілки «ОСОБА_5 належить народу» Центру поштового звязку №2 як організаційної ланки до профспілки «ОСОБА_5 належить народу». ( а.с.9 том1).

29 вересня 2015 року позивач ОСОБА_1 звернувся із письмовою заявою до начальника ЦПС №2 про створення на підприємстві первинної профспілкової організації, яка зареєстрована за вх№1890 29.09.2015 р. У заяві зазначено, що він є головою первинної профспілкової організації профспілки «ОСОБА_5 належить народу» Центру поштового звязку №2. ( а.с.10 том 1).

28 вересня 2015 року ОСОБА_6 склала доповідну, в якій зазначила про відсутність позивача на роботі 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року та вказала, що ОСОБА_1 звертався до неї за дозволом бути відсутнім на роботі 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року.

Начальником поштамту 29 вересня 2015 року виданий наказ №486, згідно якого ОСОБА_1 за вчинення прогулу притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи. ( а.с.44 том 1).

30 вересня 2015 року начальником Поштамту виданий наказ №2065-к про припинення трудового договору, яким ОСОБА_1 звільнено з роботи. На наказі міститься застереження позивача «не згодний» ( а.с.51 том1).

Звертаючись до суду із позовом, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що звільнення його відбулось із порушенням законодавства про працю.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 40,117,233 КЗпП України дійшов висновку, що позивачем не пропущено строк звернення до суду за захистом порушених прав, з огляду на отримання копії наказу 05 грудня 2015 року, дійшов висновку, що звільнення позивача відбулось із порушенням вимог трудового законодатва, поновив на роботі та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується із висвноком суду першої інстанції стосовно порушення відповідачем законодавства про працю при звільненні ОСОБА_1, що є підставою для його поновлення, проте не можна у повному обсязі погодитися із виснвоком суду стосовно визначеного розміру середнього заробітку, з огляду на наступне.

За вимогами ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобовязаний зясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте суд першої інстанції не з'ясував у повній мірі всі обставини, які мають значення для справи, та не виконав усі вимоги цивільного судочинства, у зв'язку із чим рішення в даній справі неможна повністю визнати законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

У п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» відмова профспілкового органу в згоді на звільнення є підставою для поновлення працівника на роботі.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законних підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується із висвноком суду першої інстанції про відсутність належних та допустимих доказів прогулу позивача ОСОБА_1, з урахуванням характеру роботи та плаваючого графіку, а також доповідної записки безпосереднього керівника позивача ОСОБА_6М, яка повідомила, що позивач попереджав, що за сімейними обставинами бажав зміну графіку. Крім того, з пояснювальної записки написаної ОСОБА_1 29траня 2015року начальнику Поштампу видно, що 25.09.15 р. він вийшов на роботу за графіком до 12-30 здійснено тримаршрути, за відсутністю замовлення відпала необхідність його виїзду, тому день вийшов вихідним. За 26травня 2015 р. він домовився про заміну з оператором ОСОБА_5, про що повідомив керівництво ( а.с.46 том 1).

Колегія суддів погоджується із обгрунтованим та доведеним письмовими матеріалами справи, висновком суду першої інстанції про порушення працедавцем порядку звільнення ОСОБА_1М, іззайманої посади.

Статтею 43 КЗпП України, передбачено що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Як передбачено ч.3 ст.252 КЗпП України, звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається виключно за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», професійна спілка (профспілка) - добровільна неприбуткова громадська організація, що об'єднує громадян, пов'язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання); первинна організація профспілки - добровільне об'єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі; член профспілки - особа, яка входить до складу профспілки, визнає її статут та сплачує членські внески.

Як передбачено ст.7 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», підставою для вступу до профспілки є заява громадянина (працівника), подана в первинну організацію профспілки.

Згідно ст. 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», профспілки легалізуються шляхом повідомлення на відповідність заявленому статусу; для легалізації профспілок, об'єднань профспілок їх засновники або керівники виборних органів подають заяви; на підставі поданих профспілкою, об'єднанням профспілок документів легалізуючий орган у місячний термін підтверджує заявлений статус включає профспілку, об'єднання профспілок до реєстру об'єднань громадян і видає профспілці, об'єднанню профспілок свідоцтво про легалізацію із зазначенням відповідного статусу; легалізуючий орган не може відмовити в легалізації профспілки, об'єднання профспілок.

Криворізьким міським управлінням юстиції Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 28 вересня 2015 року отримано повідомлення про належність первинної профспілкової організації профспілки «ОСОБА_5 належить народу» Центру поштового звязку №2 як організаційної ланки до профспілки «ОСОБА_5 належить народу». ( а.с.9 том 1).

Згідно заяви від 29 вересня 2015 року ОСОБА_1, як голова профспілки, письмово повідомив начальника ЦПС №2 про створення на підприємстві первинної профспілкової організації, яка зареєстрована за вх№1890 29.09.2015 р. ( а.с.10 том 1).

Тому, доводи апеляційної скарги представника відповідача в частині не доведення, що позивач був членом профспілки спростовуються письмовими доказами.

Довідка про відсуність відрахування із заробітної плати членских взносів, не може бути взята до уваги, оскільки не пройшов місяц від дати створення профспілки до звільнення позивача.

На виконання положень ст.252 КЗпП України суд першої інстанції звернувся до профспілкової організації для отримання згоди на звільнення.

Рішенням комітету профспілки «ОСОБА_5 належить народу» від 5 липня 2016 року відмовлено у наданні згоди на звільнення ОСОБА_1 Рішення обґрунтовано тим, що на підприємстві не існує належного ознайомлення з графіком роботи, оскільки він коригується щоденно. 25 вересня 2015 року, у звязку з використанням 3 маршрутів, у позивача був вихідний день. Невиходи на роботу 25 вересня 2015 року та 26 вересня 2015 року ОСОБА_1 були узгоджені з адміністрацією.

Звільнення позивача, без погодження із профспілковим комітетом, членом якого він є, свідчить про грубе порушенням відповідачем вимог трудового законодавства.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджуєтся із висвноком суду першої інстанції, що дисциплінарне стягнення та звільнення ОСОБА_1 були вчинені всупереч вимогам трудового законодавства, розірвання трудового договору вчинено без згоди профспілкового комітету, який під час розгляду справи обґрунтовано відмовив у надання такої згоди, отже існують підстави для поновлення порушеного права позивача на працю.

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги представника відповдача в частині невірно визначеного судом першої інстанції розміру середнього заробітку позивача слушними, такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи.

Згідно положення ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами,які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить з 1 жовтня 2015 року по 6 лютого 2017 року, дату ухвалення рішення суду. Денний розмір заробітної плати позивача становить - 92 грн. 54 коп., що сторонами не заперечується.

В судовому засіданні колегії суддів представник відповідача пояснила, що за графіком змінності позивача з дати звільнення по дату ухвалення рішення суду першої інстанції становить 391 робочий день. Отже, розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню за період вимушеного прогулу позивача дорівнює 36183,14 грн., виходячи з розрахунку ( 92,54 грн.х 391 дн.).

Посилання в апеляційній скарзі УДППЗ «Укрпошта» на незазначення судом першої інстанції при визначені розміру середнього заробітку обовязкових платежів та податків, колегія суддів вважає безпідставними. Обовязок утримувати із заробітної плати податки та збори законодавством покладено на відповідача при нарахуванні таких сум, при виконанні судового рішення проводити їх утримання.

Колегія суддів погоджуєтся із посиланням представника позивача на невірне визначення судом першої інстанцйії розміру середньомісячного заробітку позивача.

Кабінетом Міністрів України Постановою №100 від 08.02.1995р. затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, згідно розділу ІІ п.2 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. ( Абзац третій пункту 2 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1266 ( 1266-2001-п ) від 26.09.2001 ).

Середня щомісячна заробітна плата ОСОБА_1 за липень-серпень 2015 року становить 1989,61 грн., що підтверджується довідкою УДППЗ «Укрпошта» № 12 від 18 лютого 2016 року ( а.с.109 том 1).

Колегія суддів також вважає слушними доводи апеляційної скарги представника відповдача в частині стягнутого судом першої інстанції розміру моральної шкоди.

Згідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно роз'яснень п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Аналізуючи зібрані в справі докази, в їх сукупності, колегія суддів вважає, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди стягнутої на корсить ОСОБА_1 є значно завищеним, тому підлягає зменшенню, а рішення суду зміні з 7500 грн. до 1000 грн. Поновлення позивача на роботі є фактичним відновленням порушеного права, стягнутий розмір середнього заробітку поновлює порушене матеріальне становище позивача, достатньою компенсацією моральних страждань пов'язаних із незаконим звільненням колегія суддів вважає розмір у 1000 грн.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висвноку, що рішення суду першої інстанції на підставі п.п.1,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України підлягає зміні в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягнутого з УДППЗ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 та зменшенню цього розміру з 45714,76 грн. до 36183,14 грн. та зменшенню розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць з 2776,20 грн. до 1989,61 грн., а також в частині розміру моральної шкоди стягнутої з УДППЗ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 зменшити його з 7500 грн. до 1000грн., відповідно апеляціна скарга підлягає частковому задоволенню. В іншій частині рішення суду, як законне та обгрунтоване підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст.309, ст.ст.313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» задовольнити частково.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 06 лютого 2017 року змінити в частині розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягнутого з ОСОБА_3 державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 зменшивши цей розмір з 45714,76 грн. до 36183,14 грн. та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць зменшивши його з 2776,20 грн. до 1989,61 грн., а також в частині розміру моральної шкоди стягнутої з ОСОБА_3 державного підприємства поштового звязку «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 зменшивши цей розмір 7500 грн. до 1000грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: