Єдиний унікальний номер 236/2946/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1201/2017
Єдиний унікальний номер 236/2946/16-ц
Номер провадження 22-ц/775/1201/2017
Головуючий у 1 інстанції: Саржевська І.В.
Доповідач Хейло Я.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Хейло Я.В.,

суддів: Мірути О.А., Осипчук О.В.

при секретарі Яворськом О.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Бахмут Донецької області апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Краснолиманського міського суду від 6 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Лиманського міського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Донецькій області, третя особа ОСОБА_2, про скасування ухвали Краснолиманського міського суду від 01 жовтня 2013 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, зобов'язання Лиманський міський відділ державної виконавчої служби зняти заборону про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон та зобов'язання вчинити дії по зняттю арешту з майна,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, свої вимоги мотивував тим, що на виконанні Лиманського міського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Донецькій області знаходилось виконавче провадження № 33578059 про стягнення з нього 78572,09 грн, в тому числі: матеріальної шкоди у розмірі 73786,07 грн, моральної шкоди у розмірі 2500 грн. та судових витрат на користь ОСОБА_2 Під час проведенні виконавчих на підставі подання державного виконавця, Краснолиманським міським судом 01 жовтня 2013 року винесена ухвала про тимчасове обмеження позивача у праві виїзду закордон, а також накладено арешт на належне йому майно. 30.10.2015 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з встановленням строку повторного пред'явлення - 30.10.2016 року. Враховуючи, що у встановлений строк стягувач не скористався своїм правом на повторне пред'явлення виконавчого листа, позивач, як боржник у виконавчому проваджені просив скасувати ухвалу Краснолиманського міського суду від 01.10.2013 по справі № 236/2320/13-ц про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, зобов'язати Лиманський міський відділ державної виконавчої служби зняти заборону про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон та зобов'язати вчинити дії по зняттю арешту з його особистого майна, на яке була накладена заборона на відчуження.

Рішенням Краснолиманського міського суду від 6 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційний скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове , яким задовольнити його вимоги. Зазначає, що суд безпідставно зазначив у рішення, що справа має розглядатися за правилами розділу VII ЦПК України, ст.377-1 ЦПК України, регулює лише розгляд подання про обмеження у праві виїзду за кордон, а не його скасування. Посилання суду першої інстанції про необхідність оскарження в даному випадку дій державного виконавця також, на думку апелянта, є необґрунтованим, оскільки ст.383 ЦПК України регулює розгляд скарг на дії державного виконавця у разі порушення ним діючого законодавства в межах відкритого виконавчого провадження, а виконавче провадження відносно нього закрито. Вважає, що він звернувся до суду відповідно до вимог закону та суд безпідставно відмовив йому у позові.

У судовому засіданні апеляційного суду позивач доводи апеляційної скарги підтримав повністю та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухватили нове рішення, яким задовольнити його вимоги.

Представник відповідача та третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином.

Судом встановлено, що на виконанні Лиманського міського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Донецькій області перебував виконавчий лист № 2-17/11, виданий 27.06.2012 Краснолиманським міським судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 матеріальної і моральної шкоди та судових витрат на загальну суму 78572,09 грн на користь ОСОБА_2 (а.с 7).

Постановою головного державного виконавця ВДВС Краснолиманського міського управління юстиції Терехової Л.В. від 27.07.2012 по виконавчому провадженню № 33578059 накладений арешт на частину квартири за адресою АДРЕСА_1, що належить боржнику ОСОБА_1

Ухвалою Краснолиманського міського суду від 01.10.2013 по справі № 236/23/20/13-ц задоволено подання старшого державного виконавця ВДВС Краснолиманського міського управління юстиції по виконавчому провадженню № 33578059 про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон боржника ОСОБА_1 до виконання зобов'язань покладених на нього рішенням суду (а.с 5).

Постановою заступника начальника ВДВС Краснолиманського міського управління юстиції Терехової Л.В. при примусовому виконанні виконавчого листа №2-17/11 виданого 27.06.2012, прийнято рішення про повернення виконавчого документа стягувачу ОСОБА_2 у зв'язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, з встановленням строку повторного пред'явлення виконавчого документа до 30.10.2016 (а.с 6).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач обрав спосіб захисту свого порушеного права, якій не передбачений для даної категорії справ. Апеляційний суд не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

З урахуванням ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суду суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, ті якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані , які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом,звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічне положення міститься і у частині 1 ст.3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту ст.ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи захисту цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Розгляд питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України регламентований статті 377-1 Розділу VI «Процесуальні питання, пов'язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів вирішується судом за місце знаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця .

У разі виконання боржником відповідних зобов'язань, а також у зв'язку із закінченням виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону N 606-XIV «Про виконавче провадження » в редакції від 21 квітня 1999 року,який був чинний на час виникнення спірних правовідносин (повна сплата боргу за виконавчим документом) державний виконавець виносить відповідну постанову, копія якої підлягає обов'язковому направленню до Адміністрації Державної прикордонної служби України для своєчасного зняття особи (боржника) з контролю.

Стаття 40 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 02.10.2016 року регламентує наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа також передбачає, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження.

На підставі викладеного можна зробити такий висновок: тимчасове обмеження громадянина України у праві виїзду за межі України законом покладено на суд, а припинення такого обмеження - на державного виконавця.

Згідно статті 383 Розділу VIІ регулює порядок судового контролю за виконанням судових рішень та передбачає, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Доводи апеляційної скарги позивача в тієї частині, що скарга може бути лише щодо відкритого виконавчого провадження не ґрунтуються на законі.

Посилання у скарзі на ті обставини , що в даному випадку вимоги позивача про зняття арешту з належного йому майна мають бути розглянуті лише у порядку позовного провадження не ґрунтуються на законі.

Відповідно до пунктів 1, 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби; спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт.

Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.Позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно).

На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути пред'явлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб (статті 3, 45 ЦПК). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року

№ 2677-VI) (далі - Закон про виконавче провадження).

У разі якщо сторонами у справі є юридичні особи, то незалежно від підстав арешту (опису) майна (конфіскація за відповідним судовим рішенням, стягнення боргу за рішенням господарського суду чи виконавчим написом нотаріуса тощо) та враховуючи характер спору, позови про зняття арешту з майна згідно зі статтею 15 ЦПК, статтями 1, 12 Господарського процесуального кодексу України підлягають розгляду в порядку господарського судочинства. У такому ж порядку вирішуються питання про юрисдикцію спорів за участю фізичних осіб-підприємців, якщо арешт майна пов'язаний з їх підприємницькою діяльністю.

У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження.

У зв'язку із цим боржник (учасник кримінального провадження, на майно якого накладено арешт) не може пред'являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання.

У разі пред'явлення до суду такого позову в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 122 ЦПК, а, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 205 ЦПК.

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що вимоги позивача про скасування ухвали Краснолиманського міського суду від 01 жовтня 2013 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, зобов'язання Лиманський міський відділ державної виконавчої служби зняти заборону про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон та вчинити дії по зняттю арешту з майна не підлягають розгляду у порядку позовного провадження, але наведені вище вимоги закону не врахував, та ухвалив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до вимог ч.1 ст.205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Стаття 310 ЦПК України передбачає, що рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених ст.ст.205 и 207 цього Кодексу.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд вважає, що рішення суду слід скасувати та провадження по справі закрити.

Керуючись ст.ст.205, 303,310,314 ЦПК України апеляційний суд ,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Краснолиманського міського суду від 6 червня 2017 року скасувати.

Провадження по цівільній справі за позовом ОСОБА_1 до Лиманського міського відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції в Донецькій області, третя особа ОСОБА_2 про скасування ухвали Краснолиманського міського суду від 01 жовтня 2013 року про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон, зобов'язання Лиманський міський відділ державної виконавчої служби вчинити дії по зняттю арешту з майна закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Судді: