Провадження № 2/470/4/17
Справа № 470/773/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року смт. Березнегувате

Березнегуватський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючого судді Міщенка Г.В.,

при секретарі Шелестюк І.С.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

24 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

В позовній заяві вказав, що 27 вересня 2011 року померла його мати - ОСОБА_5, після смерті якої відкрилася спадщина на дві земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,02 га та 2,04 га відповідно, що розташовані в межах території Мурахівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області та належали померлій на підставі Державних актів на право власності на земельні ділянки серії МК № 049705 і серії МК № 049704, виданих Березнегуватською районною державною адміністрацією 22 вересня 2006 року. Звернувшись до нотаріуса із заявою про оформлення спадщини як спадкоємець першої черги, він дізнався про існування заповіту на користь відповідача. Проте мати довгий час зловживала спиртними напоями та двічі доставлялася до Березнегуватської центральної районної лікарні в стані алкогольного делірію, де їй надавалася первинна медична допомога. Такий стан здоровя померлої виключає усвідмолення нею значення своїх дій та можливість ними керувати.

Тому, посилаючись на викладені обставини та на ст.225 ЦК України, позивач просив визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3, посвідчений 22 квітня 2010 року секретарем Мурахівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі, а його представник за договором ОСОБА_2 вважала, що є всі підстави для задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник за договором ОСОБА_4 просили відмовити в задоволенні позову про визнання заповіту недійсним як безпідставно заявленого.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи та дослідивши наявні в ній докази, допитавши свідків та витребувавши додаткові докази, доходить такого.

Судом встановлено, що 22 квітня 2010 року ОСОБА_5, на випадок своєї смерті склала заповіт, посвідчений секретарем виконкому Мурахівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі за № 18, відповідно до якого належні їй земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площами 2,04 гектара та 2,02 гектара, що розташовані в межах території Мурахівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області заповіла ОСОБА_3 ( а. с. 35 ).

27 вересня 2011 року ОСОБА_5 померла, що підтверджується копією свідоцтва про її смерть серії I-ФП № 146976, виданого виконкомом Мурахівської сільської ради Березнегуватського району Миколаївської області ( а. с. 6 ).

ОСОБА_1 оскаржив вказаний заповіт в судовому порядку з підстав того, що мати не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у момент складання та посвідчення цього заповіту.

Згідно із ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою- третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ст.1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностроннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленної законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як одностронній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсним правочинів.

Відповідно до ст.1247 ЦК України заповіт складаєтсья у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Згідно із ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Отже, вирішуючи даний спір, суд повинен встановити психічний стан заповідача в момент вчинення заповіту, тобто чи розуміла остання значення своїх дій та чи могла ними керувати в цей момент. Висновок про тимчасову недієздатність сторони правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9, кожна окремо, суду показали, що ОСОБА_5 вживала алкогольні напої кожний день, була неадекватна та мала «білу гарячку», внаслідок чого лікувалася.

Натомість, з довідки головного лікаря Березнегуватської центральної районної лікарні вбачаєтсья, що будь-яка медична документація на ОСОБА_5 в медичному закладі відсутня ( а. с. 70 ), що узгоджується із показами свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про те, що вона добровільно склала заповіт на користь ОСОБА_3, який фактично придбав у неї землю, про що позивач достименно знав, написавши розписку ( а. с. 53 ).

Зі змісту ст.145 ЦПК України слідує, що для визначення такого стану особи на момент укладення правочину суд, за клопотанням хоча б однієї зі сторін, зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу.

Проте, клопотань про призначення такої експертизи до суду не надходило, хоча зі змісту ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Отже, позивачем не надано будь-яких доказів того, що ОСОБА_5 на момент посвідчення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що відповідно до ч.2 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України є підставою для відмови в задоволенні позову.

У відповідності з абз. третім п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тому, з цих причин, суд не застосовує строк позовної давності за заявою відповідача до позовних вимога позивача ( а. с. 71 ).

Керуючись ст.ст.10, 11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним в і д м о в и т и.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги, а особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Г. В. Міщенко