Номер провадження: 22-ц/785/4993/17
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Журавльова О.Г.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про застосування наслідків нікчемного правочину, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агентство нерухомості «АТЛАНТА»,

встановила:

29.08.2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, за участю третьої особи - ТОВ «Агентство нерухомості «АТЛАНТА», про застосування наслідків нікчемного правочину, який під час розгляду справи уточнив та просив суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь суму у розмірі 600 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 16212,00 грн.

В обґрунтування вказаного позову позивач посилався на те, що 24.08.2015 року між ТОВ «Агентство нерухомості «Атланта», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір про намір укласти правочин № 39/23, відповідно до умов якого позивач та відповідач зобов'язалися у строк, передбачений п. 2.5 договору, укласти нотаріально посвідчений договір відчуження, за яким відповідач передаватиме позивачу у власність квартиру АДРЕСА_1, не пізніше 25.09.2015 року. Позивач за вказаним договором сплатив відповідачу передоплату (аванс) в розмірі 27360 грн., що еквівалентно 1200 доларів США по офіційному курсу на день укладання нотаріально посвідченого договору відчуження об'єкта.

Позивач зазначив, що 26.08.2015 року він повідомив відповідача про неможливість придбання об'єкта у власність та просив повернути суму авансу, однак ОСОБА_4 в добровільному порядку повернув 13014 грн., що еквівалентно 600 доларів США по офіційному курсу НБУ України на день повернення, про що позивач надав відповідачу розписку. Решту суми відповідач у добровільному порядку повернути відмовився.

Також позивач зазначав, що аналізуючи зміст укладеного договору про намір укласти правочин № 39/23 від 24.08.2015 року, вбачається, що вказаний договір за своєю правовою природою та змістом є попереднім договором, оскільки відповідно до п.1 ч.1 ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором, а сторонами було узгоджено в майбутньому укласти саме договір купівлі-продажу, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Таким чином, оскільки укладений між сторонами договір був недійсним внаслідок його нікчемності, то відповідач повинен був повернути позивачеві безпідставно отримані грошові кошти.

Відповідач ОСОБА_4 позов ОСОБА_3 не визнав, посилаючись на те, що укладений між сторонами договір був не попереднім договором до договору купівлі-продажу нерухомого майна, а був договором про намір, щодо якого згідно законодавства не вимагається нотаріальне посвідчення та державна реєстрація, а достатньо простої письмової форми, у зв'язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

Представник третьої особи ТОВ «Агентства нерухомості «АТЛАНТА» - Радюшина Я.О. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, надала суду письмові заперечення проти задоволення позовних вимог, в яких посилалась на те, що позивачем заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача грошової суми у зв'язку із застосуванням наслідків нікчемного правочину. Однак із зазначених позивачем посилань вважати договір про намір укласти угоду №38/23 від 24.08.2015 року нікчемним було неможливо, оскільки між сторонами був укладений не попередній договір, а саме договір про намір, щодо якого згідно законодавства не вимагається нотаріальне посвідчення та державна реєстрація, а достатньо простої письмової форми, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2017 р. у задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вищевказане рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2017 р. та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так, ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що 24.08.2015 року між сторонами: ТОВ «Агентство нерухомості «Атланта», ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір про намір укласти правочин № 39/23, відповідно до умов якого позивач та відповідач зобов'язалися у строк, передбачений п. 2.5 договору, укласти нотаріально посвідчений договір відчуження, за яким відповідач не пізніше 25.09.2015 року передаватиме позивачу у власність квартиру № 12, по вул. Люстдорфська дорога 148/3 в м. Одесі. Позивач за вказаним договором сплатив відповідачу передоплату (аванс) в розмірі 27360 грн., що еквівалентно 1200 доларів США по офіційному курсу на день укладання нотаріально посвідченого договору відчуження об'єкта.

Після того, як позивач ОСОБА_3 відмовився від укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири, позивач ОСОБА_4 повернув йому 600 доларів США, та не повернув інші 600 доларів США, позивач звернувся до суду з даним позовом.

При цьому, позивач ОСОБА_3 як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції заперечував проти того, що дана сума є авансом, а є грошово сумою, яка передана відповідачу на виконання попереднього договору купівлі-продажу квартири.

Проте, оскільки вказаний попередній договір був укладений з порушенням вимог чинного законодавства, тобто не був посвідчений нотаріально, то він є нікчемним і відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України в даному випадку мають бути застосовані наслідки нікчемного правочину і відповідач має повернути позивачу отримані кошти за нікчемним правочином.

Однак, враховуючи, що матеріали справи не містять доказів укладення між сторонами попереднього договору купівлі-продажу квартири, а містять докази укладення договору про намір, посвідчення якого нотаріально не вимагається, суд відмовив у задоволенні позовних вимог позивачу, який обрав неправильний спосіб захисту своїх прав.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

За змістом п.4 ст.203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі встановленій законом.

Відповідно до ч.1 ст.635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору.

Разом з тим, згідно ч.4 ст.635 ЦК України, договір про намір, якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Як вбачається з матеріалів справи, договір, укладений між позивачем і відповідачем, не містить жодного пункту (та/або вказівки чи посилання), у якому б зазначалось про бажання сторін надати йому сили попереднього договору.

Більше того, у п.5.2 договору сторонами було визначено, що цей договір не є попереднім договором в розумінні ст. 635 ЦК України.

Таким чином, укладений між сторонами договір про намір лише підтверджує волю сторін до вчинення у майбутньому правочину, у зв'язку з чим сторони взяли на себе зобов'язання вчинити певні дії для можливого укладення договору в подальшому.

Також у вказаному договорі сторонами було визначено, що у разі не укладення договору відчуження об'єкту та нотаріального його не посвідчення у зв'язку з невиконанням набувачем своїх зобов'язань або його відмови від виконання зобов'язань по цьому договору, він отримує повне повернення переданої власнику суми авансу, але при цьому сплачує набувачу штраф в розмірі 100% від суми авансу.

При цьому, суд обгрунтовано послався на вимоги статей 626, 627, 628 ЦК України, згідно яких договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, до договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Виходячи з викладеного, суд дійшов правильного висновку, що предметом спірного договору є угода (сторін) про передачу та отримання авансу з метою організації укладання договору купівлі-продажу належної на праві власності продавцю (відповідачу) нерухомості.

Таким чином, підстави вважати спірний договір удаваним згідно ч.1.ст.235 ЦК України, тобто, таким, що вчинено для приховання іншого договору, відсутні.

Однак, як було зазначено вище, заявник апеляційної скарги категорично заперечував проти вказаного висновку суду щодо відсутності укладеного між сторонами попереднього договору і передачі позивачем відповідачу за цим договором авансу у сумі 12000 доларів США.

У зв'язку з викладеним, та виходячи з того, що укладений між сторонами договір про намір не містить дефекту форми і не потребує нотаріального посвідчення, суд обгрунтовано дійшов висновку про неспроможність доводів позивача про те, що до даних правовідносин необхідно застосовувати ст.ст. 215, 216, 220 ЦК України.

При цьому суд правомірно виходив із вимог, передбачених статями 1, 3 ЦПК України та статями 15, 16 ЦК України, згідно яких завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Крім того, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Суд також правомірно зазначив, що відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

З підстав викладеного, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку щодо відсутності підстав для задоволення вимог позивача, який обрав неправильний спосіб захисту своїх прав.

Згідно ст. 10 та ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статей 57, 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

О.Г. Журавльов

Н.А. Кононенко