АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2928/17 Справа № 195/1508/16 Головуючий у 1 й інстанції - Скрипченко Д.М. Доповідач - Варенко О.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Варенко О.П.,

суддів -Городничої В.С., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі цивільну справу

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф»

на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» про захист прав споживача та визнання недійсним договору,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2016 року позивач звернувся з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 21.09.2016 року між ним та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» був укладений договір № 1269 фінансового лізингу.

Відповідно до умов договору лізингу №1269 відповідач взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (автомобіль марки Citroen Berlino), вартістю 494500 гривень у власність та передати предмет лізингу у користування йому на строк та на умовах, передбачених договором. Представник відповідача повідомив його, що у разі, якщо він сплатить 49500 гривень, то предмет лізингу - автомобіль, він отримає протягом тижня.

Того ж дня ним було сплачено 49500 гривень, а представник відповідача запевнив його, що цей платіж є першим авансовим внеском, як і у квитанції було зазначено - призначення платежу: авансовий платіж згідно договору фінансового лізингу №1269 від 21.09.2016 року. У визначений строк автомобіль він не отримав. Відповідач йому повідомив, що сплачена сума 49500 гривень є одноразовим платежем - комісією за організацію по договору фінансового лізингу, що становить 10 відсотків вартості автомобіля і він повинен виконувати умови договору та сплатити авансовий платіж для того щоб отримати автомобіль. Також відповідач йому повідомив, що за складання договору він повинен одноразово сплатити 49500 гривень, які не враховуються в авансовий платіж за автомобіль і у разі розірвання договору лізингу не повертаються. 27.09.2016 року він надіслав на адресу відповідача заяву про розірвання договору фінансового лізингу з вимогою повернути сплачені ним кошти у розмірі 49500 гривень, які до цього часу йому не повернули. Укладений договір вважає несправедливим та просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 1269 від 21.09.2016 року, укладений між ним на відповідачем, і стягнути з відповідача на його користь платіж сумою 49500 грн.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 1269 від 21.09.2016 року, що укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф».

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» на користь ОСОБА_2 суму платежу у розмірі 49500 гривень.

Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач звернувся з апеляційної скаргою та, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Сторони в судове засідання не з'явились з невідомих суду причин, про час розгляду справи повідомлені належним чином.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21.09.2016 року між ТОВ "Лізингова компанія "Авто Лайф" та ОСОБА_2 був укладений договір № 1269 фінансового лізингу.

Предметом фінансового лізингу став транспортний засіб марки Citroen Berlingo, модифікації Х-ТR.

Відповідно до п. 1.7 договору сторони визначили, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачу протягом терміну, який становить не більше 30 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію угоди; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5 ст. 9 даного договору.

Пунктом 1.8 договору сторони погодилися укласти його у простій письмовій формі з дотриманням всіх істотних умов і підтвердили, що предмет лізингу буде набутий лізингодавцем після виконання лізингоодержувачем умов п. 1.7 та п. 4.1 даного договору.

Відповідно п. 8.2. договору сторони погодилися, що вартість предмета лізингу на момент укладання договору еквівалентної гривні становить 494500 гривень.

Також п. 9.1. договору сторони визначили, що комісія за організацію угоди являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмета лізингу у розмірі 10 відсотків, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію та супроводження протягом терміну дії договору, незалежно від назви призначення платежу в квитанції на сплату, і повинен сплатити до моменту отримання предмету лізингу.

Пунктами 9.2. та 9.3. договору визначено, що авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та у додатку №1 до договору. Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж на умовах договору, впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання даного договору платежами згідно додатку.

Як вбачається зі змісту договору фінансового лізингу від 21.09.2016 року, вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Однак, в порушення вказаних вимог в оспорюваному договорі фінансового лізингу не зазначено індивідуальних ознак транспортного засобу, а саме: виробника, рік випуску, пробіг.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), тому укладення договору фінансового лізингу від 21.09.2016 року між сторонами, без наявності у відповідача відповідної ліцензії, суперечить вимогам законодавства. Крім того, договір фінансового лізингу від 21.09.2016 року нотаріально посвідчено не було.

Встановивши зазначені обставини, суд першої інстанції, керуючись ст.ст. 215, 216, 220, 799, 806-809 ЦК України, ст.ст. 6,10 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. 18, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ухвалив рішення, яке відповідає вимогам чинного законодавства та підтверджується матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для визнання умов спірного договору несправедливими не можуть бути прийняті до уваги, з огляду на наступне.

Оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, тому що в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням статті 808 ЦК України.

Крім того, статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізінг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

За положеннями цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону України «Про фінансовий лізінг» не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору.

Дослідивши умови договору фінансового лізингу, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір містить несправедливі умови, визначені частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір зі споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Доводи відповідача про те, що нотаріальне посвідчення для спірного договору не потребується, а до моменту затвердження ліцензійних умов лізингова компанія може надавати фінансові послуги без ліцензії колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу, проте, стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, а враховуючи, що визнання недійсними умов договору зумовлює зміну інших положень договору, договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Таким чином, не дивлячись на те, що суд першої інстанції помилково зазначив відсутність нотаріального посвідчення та ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осібяк підстави для визнання спірного договору лізингу недійсним, по суті ухвалено правильне рішення у справі, яке підлягає залишенню без змін, оскільки визнання умов спірного договору несправедливими є самостійною підставою для задоволення позовних вимог.

Порушень норм матеріального чи процесуального права, які б могли призвести до скасування рішення суду першої інстанції, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Авто Лайф» - відхилити.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 18 січня 2017 року- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: О.П.Варенко

Судді: В.С.Городнича

О.В.Лаченкова