У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Національний банк України, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання недійсними кредитного договору з додатковими угодами до нього та договору іпотеки, скасування заборони на відчуження нерухомого майна і повернення надмірно сплачених коштів за недійсним правочином за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася з позовом до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра»), у якому просила визнати недійсними кредитний договір з додатковими угодами до нього та договір іпотеки, скасувати заборону на відчуження нерухомого майна і повернути надмірно сплачені кошти.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначала, що 9 лютого 2007 року між ПАТ «КБ «Надра» та нею укладено кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредитні кошти у сумі 34 650 доларів США зі сплатою 12,24 % річних та кінцевим терміном повернення 5 серпня 2021 року.

У подальшому до зазначеного договору укладались додаткові угоди.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 9 лютого 2007 року між тими ж сторонами укладено іпотечний договір, згідно з яким в іпотеку передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки оспорюваний кредитний договір, додаткові угоди до нього та іпотечний договір укладені ОСОБА_2 під впливом тяжких для неї обставин для покращення життєвих умов сім'ї, до якої входять інваліди, і на вкрай невигідних умовах та у результаті нечесної підприємницької практики банку, що позбавило її свідомого вибору, просила задовольнити позов.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2015 року, у позові ОСОБА_2 відмовлено.

У касаційній ОСОБА_2, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення і справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 9 лютого 2007 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, згідно з яким ОСОБА_2 отримала кредитні кошти у сумі 34 650 доларів США зі сплатою 12,24 % річних та кінцевим терміном повернення 5 серпня 2021 року.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань 9 лютого 2007 року між тими ж сторонами укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку передано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

11 липня 2008 року між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 9 лютого 2007 року, згідно з якою сторони погодили відсоткову ставку на рівні 12,49% та встановили, що щомісячна сума платежу за кредитом складає 420,81 доларів США.

24 листопада 2014 року між сторонами укладено додатковий договір про внесення змін та доповнень № 6 до кредитного договору від 9 лютого 2007 року, згідно з яким змінено порядок стягнення неустойки.

За змістом ч. 1ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Суди попередніх інстанцій встановили, що обставини, на які посилається позивач як на тяжкі, існували та продовжують існувати і, крім того, такими є не будь-які несприятливі обставини, а їх крайні форми. Проте наявність таких обставин позивач не довела, як і не довела порушень її прав як споживача.

Відмовляючи у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вірно встановив фактичні обставини справи, з'ясував характер спірних правовідносин та норму права, яка підлягала застосуванню до цих правовідносин, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, для визнання недійсними кредитного договору з додатковими угодами та договору іпотеки. Оскільки позивач при укладенні договору добровільно погодилась на визначені у ньому умови кредитування, свідомо укладала оспорювані договори, вважала їх вигідними, сплачувала періодичні платежі та не оскаржувала й не порушувала питання про розірвання вказаних договорів і лише у зв'язку з ринковим коливанням курсу валют звернулась до суду з позовом, суди підставно відмовили у позові.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи наведене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення касаційної скарги і залишення оскаржуваних судових рішень без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 29 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.О.Карпенко
Судді: М.В.Дем'яносов О.М.Ситнік