Номер провадження: 22-ц/785/3470/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д.

ОСОБА_2,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09 лютого 2017 року за позовом ОСОБА_3 до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

12 жовтня 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 18 лютого 2015 року Департаментом ДАБІ в Одеській області було проведено позапланову перевірку дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил. Предметом перевірки було будівництво житлового будинку за адресою: м. Одеса, вул. Толбухіна, 51, що належить на праві власності позивачці.

За результатами перевірки було складено акт від 18 лютого 2015 року, винесено припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, а також складено відповідний протокол про адміністративне правопорушення.

20 березня 2015 року на підставі вищевказаних протоколу, припису та акту перевірки відповідачем винесено постанову № 175 про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_3 було визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 96 КУпАП та на неї накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 гривень.

Не погоджуючись з вищевказаними протоколом, приписом та актом перевірки відповідача, ОСОБА_3 звернулась до суду з відповідним позовом.

Одеським окружним адміністративним судом 20 березня 2015 року прийнято постанову про задоволення позову ОСОБА_3 та визнано протиправним і скасовано Припис Департаменту ДАБІ в Одеській області від 18.02.2015 року; визнано протиправним та скасовано протокол від 18.02.2015 року про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_3.

На вищевказане рішення суду Департаментом ДАБІ в Одеській області було подано апеляційну скаргу та ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 07.05.2015 року було відкрито апеляційне провадження (а.с.19). Позивачці листом суду від 24.05.2015 року було повідомлено про призначення розгляду справи на 19.02.2016 року через велику кількість справ та їх призначення в порядку черговості.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 19.02.2016 року по адміністративній справі за № 815/1337/15, апеляційну скаргу Департаменту ДАБІ у Одеській області було задоволено частково. Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 20.03.2015 року скасовано та прийнято нову постанову про часткове задоволення позовних вимог: визнано протиправним та скасовано Припис Департаменту ДАБІ у Одеській області від 18.02.2015 року (а.с.22-24). В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Також встановлено, що ОСОБА_3 було оскаржено постанову Департаменту ДАБІ в Одеській області про адміністративне правопорушення від 20.03.2015 року №175. Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 03.06.2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до заступника директора Департаменту ДАБІ в Одеській області ОСОБА_5 про визнання протиправними дій та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення було задоволено та визнано протиправними дії заступника директора Департаменту ДАБІ в Одеській області ОСОБА_5 та скасовано постанову Департаменту ДАБІ в Одеській області про адміністративне правопорушення від 20.03.2015 року №175 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 96 КУпАП.

За вказаних обставин, вказуючи на те, що позивач чекала на відновлення своїх порушених прав один рік, протягом цього року двічі перебувала на стаціонарному лікуванні, вона звернулась до суду з данним позовом та на підставі ч.1 ст.1167, ч.1 ст.1173, ч.1 ст.1174, ст.1190 ЦК України просила відшкодувати їй завдану моральну шкоду.

Справа розглянута за відсутності відповідачів.

Заочним рішенням Приморського районного суду м.Одеси від 09 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, який доповів зміст оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до вимог п.п.8, 9 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди та відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із вимогами ч.ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень встановлено ст. 56 Конституції України.

Згідно із ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст.1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Так, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом у звязку із тим, що Департаментом ДАБІ в Одеській області 18.02.2015 року було складено припис про усунення порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил та складено протокол про адміністративне правопорушення від 18.02.2015 року, які були скасовані постановою Одеського окружного адміністративного суду від 20.03.2015 року, та яка в подальшому була оскаржена Департаментом ДАБІ в Одеській області, шляхом подачі апеляційної скарги, що, на думку позивача, є зловживаннями своїх прав, тривалого розгляду в апеляційній інстанції, що призвело до затягування процесу відновлення її порушених прав, та вплинуло на її здоровя, внаслідок чого ОСОБА_3 змушена була знаходитись на стаціонарному лікуванні.

Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України ( п.3, 9) N 4 від 31.03.95 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Проте, позивач ОСОБА_3 не довела суду про завдання їй такої шкоди у повному обсязі. З наданого до суду виписного епікризу з медичної картки стаціонарного хворого №2156/568 від 16.05.2015 року (а.с.37-41) вбачається, що ОСОБА_3 05.05.2015 року поступила до Центру реконструктивної та відновної медицини МОЗ України з наступним діагнозом: розповсюджений остеохондроз з переважним ураженням поперекового і шийного відділів хребта, непрямі ознаки задньої грижі. Нестабільність сегментів С3-С4, С4-С5, Ункоартроз С5, С6. Деформуючий спонділез. Ретролістез. Вертеброгена люмбоішалгія зліва з помірно вираженим больовим і м'язово-тонічним синдромами. Вертеброгенна цервікалгія з вираженим больовим і м'язово-тонічним синдромами. Енцефалопатія змішаного генезу 2 ст.. Дісомічні порушення. Диффузний кардіосклероз. Хронічний аутоімунний тиреоїдит та перебувала на лікуванні до 16.05.2015 року.

При цьому, згідно вказаної виписки, позивачка вважає себе хворою, починаючи з 1997 року, та проходила відповідні курси лікування з 2013 року.

Згідно анамнезу захворювання, вказаного у виписці, зазначено, що стан позивачки погіршився протягом останньої неділі, коли після фізичного навантаження з'явилися виражені болі і різкі обмеження рухів в поперековому та шийному відділах хребта, з'явилося оніміння кінцівок, різка скутість при рухах, поворотах голови.

З виписного епікризу з медичної картки стаціонарно хворого №4274/1079 від 21.09.2015 року (а.с.41-44), вбачається, що позивачка 07.09.2015 року поступила до Центру реконструктивної та відновної медицини МОЗ України з наступним діагнозом: енцефалопатія змішаного генезу 2 ст., поширений остеохондроз хребта, змішаний тривожний і депресивний розлад, атерогенна гіперліпідемія, диффузний кардіосклероз, хронічний аутоімунний тиреоїдит. Згідно анамнезу захворювання, вбачається, що стан позивачки погіршився напротязі 3-х днів, коли після переохолодження зявились виражена біль та різьке обмеження руху в шийному відділі хребта, оніміння кінцівок, різьке утруднення при русі, поворотах голови.

Частиною 3 ст.10, ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Але, з врахуванням перелічених факторів, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності завданої позивачу моральної шкоди діями Департаменту ДАБІ в Одеській області.

Частиною 2 статті 1167 ЦК України, встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Штраф до такого переліку не входить, а тому завдання моральної шкоди внаслідок застосування такого виду стягнення як штраф, підлягає доказуванню, що покладається на позивача.

Відповідно до положень зазначеної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача.

Судова практика при цьому виходить із положення, що "відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат, немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору" (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди").

Отже, розглядаючи спір, місцевий суд вірно послався на норми закону, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами.

Суд перевірив усі докази, які навів позивач ОСОБА_3 у підтвердження своїх вимог, а відповідачі - у підтвердження своїх заперечень, навів у рішенні фактичні обставини, які були встановлені судом при розгляді справи, вірно застосував правові норми, що регулюють ці правовідносини, та зробив вірний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог.

Крім того, визначаючи розмір моральної, шкоди, позивачем не надано до суду розрахунок завданої шкоди з аргументацією її визначення, не доведено причинно-наслідковий зв'язок між дією та шкодою, яка на думку позивача була йому завдана, не зазначено в чому саме полягала моральна шкода, не надано жодних доказів щодо спричинення йому відповідної шкоди.

Ні у суді першої, ні у суді апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували отримання ОСОБА_3 моральної шкоди спричиненої їй протиправними або незаконними діями чи бездіяльністю державних органів, з аргументів викладених у позовній заяві та апеляційній скарзі. Отже, позивачем не доведено факт завдання їй моральної шкоди і виникнення у неї права на отримання компенсації за завдану шкоду.

Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

За таких обставин, доводи ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону і підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову у повному обсязі, не заслуговують на увагу, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Таким чином, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції в межах заявлених вимог повно і всебічно розглянув справу, дав належу оцінку наданим доказам, постановив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 303,307 ч.1 п.1, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, заочне рішення Приморського районного суду м.Одеси від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак вона може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня її проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_6

ОСОБА_2