АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 193/402/17 22-ц/774/1499/К/17
Справа № 193/402/17 Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/1499/К/17 суддя Кащук Д.А.
Категорія 39 ( ІІІ ) Суддя-доповідач ОСОБА_1
РІШЕННЯ

Іменем України

04 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Бондар Я.М.

за участю секретаря: Гладиш К.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє представник за довіреністю ОСОБА_3, на рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року по цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 районної державної адміністрації Дніпропетровської області, про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3,-

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 районної державної адміністрації Дніпропетровської області, про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, посилаючись на те, що 25 жовтня 2003 року померла її мати ОСОБА_5, після смерті якої відкрилася спадщина, що складається із права на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колишнього КСП «Маяк» Софіївського району Дніпропетровської області розміром 8.21 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), яке посвідчене сертифікатом серії 0094098, виданим ОСОБА_4 районною державною адміністрацією 06 березня 1997 року.

На час смерті ОСОБА_5 позивач проживала разом з померлою та вела з нею спільне господарство, тому, відповідно до ст.549 ЦК УРСР (діючої на час відкриття спадщини), фактично вступила в управління спадковим майном, а інших спадкоємців не має.

02 жовтня 2015 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Софіївського нотаріально округу Дніпропетровської області ОСОБА_6 за отриманням свідоцтва про право на спадщину законом, але постановою нотаріуса від 02.10.2015 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої 25.10.2003 року ОСОБА_5 було відмовлено, звязку з тим, що у позивача відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно - оригінал сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0094098, виданого ОСОБА_4 районною державною адміністрацією 06 березня 1997 року.

Зважаючи на те, що, після смерті матері, оригінала сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0094098, виданого ОСОБА_4 районною державною адміністрацією 06 березня 1997 року, позивач знайти не змогла, у районній газеті «Вісті Софіївщини» № 80-81 за 05 листопада 2016 року було надруковано повідомлення про втрату сертифіката на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0094098.

Посилаючись на викладене, просила суд: визнати за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після померлої 25 жовтня 2003 року матері ОСОБА_5 право власності на земельну часту (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колишнього КСП «Маяк» Софіївського району Дніпропетровської області розміром 8.21 в умовних кадастрових гектарах, яке посвідчене сертифікатом серії 0094098, виданим ОСОБА_4 районною державною адміністрацією 06 березня 1997 року.

Рішенням Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 районної державної адміністрації Дніпропетровської області, про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування відмовлено за спливом позовної давності.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, від імені якої діє представник ОСОБА_3, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд прийшов до помилкового висновку про пропуск позивачем позовної давності, адже перебіг позовної давності у даному випадку повинен починатися з дати отримання постанови нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, тобто з 02 жовтня 2015 року.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 районна державна адміністрація Дніпропетровської області зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_3, які, кожна окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги і письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є єдиним спадкоємцем першої черги у порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, померлої 25 жовтня 2003 року, спадщина якої складається із права на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колишнього КСП «Маяк» Софіївського району Дніпропетровської області розміром 8.21 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі ( на місцевості), яке посвідчене сертифікатом серії 0094098, виданим ОСОБА_4 районною державною адміністрацією 06 березня 1997 року, однак, ОСОБА_2 звернулася до суду із за захистом свого порушеного права з пропуском трирічного строку позовної давності, у звязку з чим позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на ї підтвердження; 3) які правовідносин сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Суд, на порушення вимог ст. ст. 212, 213, 214 ЦПК України, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та невірно застосував норми матеріального права.

Так, спір виник з приводу визнання за позивачем ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_5, померлої 25 жовтня 2003 року, права на земельну частку (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колишнього КСП «Маяк» Софіївського району Дніпропетровської області розміром 8.21 в умовних кадастрових гектарах без визначення цієї частки в натурі (на місцевості), яке за життя належало ОСОБА_5 на підставі сертифіката серії 0094098, виданого ОСОБА_4 районною державною адміністрацією 06 березня 1997 року.

Як вбачається з матеріалів справи, мати позивача ОСОБА_5 померла 25 жовтня 2003 року, тобто до правовідносин щодо визнання права на спадщину, яка відкрилася після її смерті застосовуються положення ЦК УРСР в редакції 1963 року (надалі - ЦК УРСР).

На час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами (ст. 549) було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини) та звернення до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про її прийняття. При цьому, такі дії, згідно ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР, необхідно вчинити протягом шести місяців від дня відкриття спадщини.

Оскільки, згідно довідки Першотравенської сільської ради Софіївського району Дніпропетровської області № 700 від 15.03.2017 року, позивач ОСОБА_2 на час смерті матері ОСОБА_5 проживала разом з нею та вела з нею спільне господарство (а.с. 13), остання фактично вступила в управління спадковим майном, тобто, у встановлений ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР строк, прийняла спадщину та не була зобовязана звертатися до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про її прийняття протягом шести місяців від дня відкриття спадщини.

Згідно ч. 2 ст. 548 ЦК УРСР прийнята спадщина належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, прийнявши спадщину, можуть отримати в нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. При цьому, нормами ЦК УРСР не було передбачено обмеження строків для звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину.

У жовтні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області для отримання свідоцтва про право на спадщину після померлої матері ОСОБА_5, однак отримала відмову у звязку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно земельну ділянку.

Згідно ст.. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки, у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті матері ОСОБА_5 позивачу було відмовлено постановою приватного нотаріуса Софіївського районного нотаріального округу Дніпропетровської області від 02 жовтня 2015 року, колегія суддів приходить до висновку про те, що саме з цього часу ОСОБА_2 дізналася або ж повинна була дізнатися про порушення її права.

12 квітня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно після смерті матері ОСОБА_5, померлої 25 жовтня 2003 року (а.с. 2), тобто менше ніж через два роки з моменту отримання відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо пропуску позивачем трирічного строку позовної давності та неправомірно задовольнив заяву відповідача ОСОБА_4 районної державної адміністрації Дніпропетровської області про відмову в задоволенні позовних вимог з цих підстав.

Разом з тим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_2 позовних вимог з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення ОСОБА_4 районної державної адміністрації від 27.02.1997 року № 76-р, було видано сертифікат на право на земельну частку (пай) розміром 8,21 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває у колективній власності КСП «Маяк» , на імя ОСОБА_7 (а.с. 4).

Згідно листа відділу Держгеокадастру у Софіївському районі Дніпропетровської області № 31-420-0.4-2091-15 від 29.09.2015 року в книзі видачі сертифікатів на земельні частки (паї) по колишньому КСП «Маяк» на території Першотравенської сільської ради під порядковим номером №320 від 06.07.1997 року значиться ОСОБА_7 та вона мала право на земельну частку (пай) при реформуванні КСП «Маяк» та отримувала сертифікат серії ДП 0094098, виданого ОСОБА_4 районною державною адміністрацією 06 березня 1997 року (а.с. 11).

Отже, матеріалами справи підтверджено факт належності права на земельну частку (пай) розміром 8,21 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), яка перебуває у колективній власності КСП «Маяк», ОСОБА_7, а не ОСОБА_5.

Згідно з вимогами частини 1 статті 303 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки, питання встановлення факту належності право власності на земельну часту (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колишнього КСП «Маяк» Софіївського району Дніпропетровської області розміром 8.21 в умовних кадастрових гектарах, яке посвідчене сертифікатом серії 0094098, виданим ОСОБА_4 районною державною адміністрацією 06 березня 1997 року, матері позивача ОСОБА_5 не було предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів позбавлена можливості вирішити питання щодо наявності правових підстав для встановлення такого факту.

Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що „у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення".

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Таким чином, колегія суддів змінює рішення суду в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, що не позбавляє останню права звернутися до суду з позовними вимогами про встановлення факту належності на праві власності на земельну часту (пай) у землі, яка перебувала у колективній власності колишнього КСП «Маяк» Софіївського району Дніпропетровської області розміром 8.21 в умовних кадастрових гектарах, яке посвідчене сертифікатом серії 0094098, виданим ОСОБА_4 районною державною адміністрацією 06 березня 1997 року, матері позивача ОСОБА_5, померлої 25 жовтня 2003 року, та про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 4 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2, від імені та в інтересах якої діє представник за довіреністю ОСОБА_3, - задовольнити частково.

Рішення Софіївського районного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 районної державної адміністрації Дніпропетровської області, про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: