Справа № 360/2730/15-ц Головуючий у І інстанції Унятицький Д. Є.
Провадження № 22-ц/780/3091/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 20 20.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

20 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого: Лівінського С.В.

суддів: Березовенко Р.В.,

ОСОБА_2

за участю секретаря судового засідання Спеней І.С.

розглянувши справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Бородянської районної державної нотаріальної контори про визнання недійсним укладеного договору дарування будинку та земельної ділянки за апеляційною скаргою ОСОБА_3, в особі представника ОСОБА_5, на рішення Бородянського районного суду Київської області від 20 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2014 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом. Мотивувала свої вимоги тим, що 04 січня 2014 року подарувала відповідачу свій житловий будинок № 19 по вулиці Пархоменка в с. Блиставиця, Бородянського району, Київської області та земельну ділянку за цією ж адресою.

Оскільки вона через похилий вік (ІНФОРМАЦІЯ_1) має поганий зір та проблеми зі слухом, то не знала, що подарувала наведене нерухоме майно лише відповідачу по справі.

У серпні 2014 року після виселення відповідачем із вказаного будинку її іншого сина - ОСОБА_6 з дружиною і сином та зняття їх з реєстрації, вона дізналася, що договір дарування укладений тільки на одного її сина, хоча під час укладення вказаного договору відповідач запевняв її, що договір укладений на двох синів.

Оскільки вчиняючи вказаний правочин вона помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, просила спірні договори дарування визнати недійсними.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 20 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_7 з рішенням суду не погодилася і подала апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позивних вимог. Вважала вказане рішення таким, що, не відповідає обставинам справи та прийняте судом з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У своїх запереченнях на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 просить в її задоволені відмовити, а рішення залишити без змін.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення осіб, які брали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні вимог ОСОБА_8 суд виходив з того, що позивачем не доведено перед судом належними та допустимими доказами обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів з цим висновком районного суду погодилася за такого.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним (ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями частин 1-3 статті 203 ЦК України встановлено, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив судам, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Судом першої інстанції встановлено, підтверджується матеріалами справи та сторонами не заперечується таке.

04 січня 2014 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_4 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,2500 га, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, що розташовані за адресою: Київська область, Бородянський район с. Блиставиця вул. Пархоменка,19.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст. ст. 57, 212 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відео записів, висновків експертів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Статтею 58 цього ж кодексу, передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи даний спір, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції, всупереч твердженням апелянта, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого сторонами доказу окремо, в тому числі й тих, на які послалася апелянт в апеляційній скарзі, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмовити в задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що під час укладення вказаних вище договорів позивач помилялася та була введена відповідачем в оману щодо вчинених правочинів спростовуються встановленими судом обставинами справи.

З договорів дарування спірного нерухомого майна вбачається, що під час їх укладення сторонам нотаріусом було розяснено зміст ст. ст. 229 - 235, 377, 717, 721, 726, 727 ЦК України, крім того сторони стверджували, що ці правочин відповідають їх дійсним намірам та не носять фіктивного чи удаваного характеру, разом з тим дарувальник стверджував, що дарування здійснюється без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, а вказаний договір відповідає її волі та укладається добровільно, відповідно до власного волевиявлення, що відповідає внутрішній волі, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомившись з вимогами чинного законодавства щодо здійснення правочину.

В порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, апелянтом, обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, перед судом не доведено.

Інші доводи апеляційної скарги наведеного висновку суду також не спростовують та не дають підстав для скасування правильного по суті і справедливого рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Тому, апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. ст. 218, 303- 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313-314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 20 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя С.В. Лівінський

судді: Р.В. Березовенко

ОСОБА_2