АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого-судді Слюсар Т.А.

суддів: Панченка М.М., Волошиної В.М.

при секретарі: Крічфалуши С.С.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: Реєстраційна служба Головного територіального управління юстиції у м. Києві, ОСОБА_2, про визнання права власності на спадкове майно.

Колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Київської міської ради (надалі - КМР) про визнання права власності на спадкове майно, а саме житловий будинок під літерою «А» (приміщення 1-4, 1-5, 1-6, 2-5, 2-6) по АДРЕСА_1 у порядку спадкування.

Зазначала, що 27 серпня 1948 року її діду ОСОБА_3, який перебував у шлюбі з ОСОБА_4, рішенням виконкому Дарницької районної ради депутатів трудящих № 868 від 27 серпня 1948 року було відведено земельну ділянку під житлове індивідуальне будівництво по АДРЕСА_2, яка у 2007 році була перейменована на АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що будинок було побудовано в 1954 році, між тим він не був введений в експлуатацію, а батьком позивачки - ОСОБА_5, яким фактично було прийнято спірне майно у спадок, складено заповіт на цей будинок з усіма приміщеннями і прибудовами на ім'я ОСОБА_1, просила позов задовольнити.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення районного суду та постановити по справі нове рішення, яким позов задовольнити.

Колегія суддів, заслухавшипредставника ОСОБА_1, який підтримав апеляційну скаргу, представника ОСОБА_2, яка просила апеляційну скаргу відхилити, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 червня 1927 року (а.с.6 т.1).

Встановлено, що у шлюбі у вказаних осіб народилося четверо дітей - ОСОБА_6, 1951 року народження, ОСОБА_7, 1935 року народження (батько третьої особи ОСОБА_2), ОСОБА_5, 1937 року народження (батько позивачки), ОСОБА_8, 1943 року народження, що підтверджується свідоцтвами про їх народження (а.с.185-188).

27 серпня 1948 року діду позивачки ОСОБА_3 рішенням виконкому Дарницької районної ради депутатів трудящих № 868 від 27 серпня 1948 року було відведені земельну ділянку під житлове індивідуальне будівництво по АДРЕСА_2 (а.с.7 т.1).

Встановлено, що у 2007 році АДРЕСА_2 рішенням виконкому Київської міської ради № 2610 від 29 грудня 1953 року була перейменована на АДРЕСА_1 (а.с.8 т.1).

31 грудня 1948 року, згідно акту представника Управління по справам Архітектури м. Києва, ОСОБА_3 відведено у натурі в користування земельну ділянку, площею 780 кв.м., для будівництва житлового будинку. Відповідно до уточненого плану земельної ділянки А-4999 віл 09 січня 1949 року управлінням у справах архітектури м. Києва на відведеній земельній ділянці ОСОБА_3 побудував тимчасове житло (а.с.9 т.1).

Згідно дозволу на виконання будівництва № 5/50 від 31 грудня 1950 року інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю м. Києва станом на цей період житловий будинок побудований не був. Дозволом було зобов'язано ОСОБА_3 знести до 31 грудня 1950 року тимчасову споруду та надано строк закінчення будівництва житлового будинку протягом 1 року, тобто до 31 грудня 1950 року (а.с.11 т. 1).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.12 т.1).

Встановлено, що за життя ОСОБА_3 житловий будинок не був належним чином оформлений та не був введений в експлуатацію.

Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина на спадкове майно, спадкоємцями були його дружина ОСОБА_4 та четверо дітей, які проживали разом із спадкодавцем та були зареєстровані у спірному будинку.

Відповідно до матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла (а.с.12 т.1), а згідно складеного заповіту від 26 жовтня 1973 року ОСОБА_4 заповіла житловий будинок своєму сину ОСОБА_5 (батьку позивачки) (а.с.14 т.1).

Встановлено, що ОСОБА_4 не набула права власності на житловий будинок під літерою «А» по АДРЕСА_1, у визначеному законом порядку, відповідних документів не оформила.

Зі справи убачається, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 25 грудня 2008 року у цивільній справі № 2-281/08 було відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання права власності у порядку спадкування на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.206 т.1).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 серпня 2009 року у цивільній справі № 2-1397/09 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 про визнання в порядку спадкування права власності на будівельні матеріали та визнання права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.25 т.1).

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 грудня 2012 року у справі № 2-4988/12 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом після померлого ОСОБА_5 права власності на житловий будинок під літерою «А» по АДРЕСА_1. Але, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 04 листопада 2014 року рішення суду від 24 грудня 2012 року скасовано і у задоволенні позову відмовлено (а.с.158 т.1).

Крім того, встановлено, що на даний час третя особа ОСОБА_2 разом із сім'єю проживає та користується спірним будинком АДРЕСА_1.

Відмовляючи в задоволенні позову районний суд виходив з того, що у спадщину переходять лише ті права та обов'язки, які були набуті спадкодавцем на час відкриття спадщини - день смерті, зважаючи на те, що спірний будинок не був введений в експлуатацію ні на час смерті спадкодавця ОСОБА_3, ні на час смерті ОСОБА_4, він не може бути спадковим майном.

Такий висновок суду першої інстанції колегія суддів визнає законним й обґрунтованим. Він повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Твердження апеляційної скарги про те, що враховуючи, що спірний житловий будинок був побудований в період дії Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян та купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», ч. 1 якого кожен громадянин мав право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок, вказаний будинок був особистою власністю бабусі позивачки - спадкодавиці ОСОБА_4, а відтак був на законних підставах успадкований за заповітом ОСОБА_10 (батьком позивачки), колегія суддів визнає необґрунтованими.

Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або право власності не встановлено судом.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою та у випадку втрати особою документу, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно.

Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_4 не набула в установленому законом поряду право власності на спірний житловий будинок.

Згідно судових рішень, наявних в матеріалах справи та якими встановлено обставини, які у відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, було встановлено відсутність правових підстав до визнання за нині покійним ОСОБА_5 права власності у порядку спадкування на житловий будинок АДРЕСА_1, а ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом після померлого ОСОБА_5 (а.с.25, 158 т.1)

За таких обставин, відсутні правові підстави до визнання за ОСОБА_1, як спадкоємиці ОСОБА_8, права власності на житловий будинок.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, колегія суддів вважає законними й обґрунтованими висновки районного суду про відсутність правових підстав до задоволення позовних вимог.

Районним судом з достатньою повнотою з'ясовано обставини справи, зібраним доказам дано належну оцінку, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Згідно частини 1 статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів з моменту проголошення шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді:

Справа № 754/9523/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6873/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Лісовська О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Слюсар Т.А.