АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/794/17 Доповідач - Бершадська Г.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Бершадської Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ткач О. І.,

з участю секретаря Бріль В.Л.,

з участю ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 квітня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 25 квітня 2017 року вищевказаний позов задоволено:

надано дозвіл ОСОБА_1 на виготовлення та отримання візи для виїзду за кордон на ім'я ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди батька ОСОБА_2;

надано дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України у Королівство Іспанія з проїздом через країни Шенгенської зони (Польща, Словаччина, Угорщина, Австрія, Німеччина, Франція, Італія) без згоди батька ОСОБА_2, у супроводі матері ОСОБА_1, в період з 15 червня 2017 року по 31 серпня 2017 року.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивачкою не надано доказів його ухилення від надання дозволу на тимчасовий виїзд сина за кордон, будь-яких медичних документів, що син хворіє простудними захворюваннями і за рекомендаціями медиків потребує санаторно-курортного лікування. Крім того, позивачкою не вказується конкретна країна, а проміжок часу (до 12.05.2012 року) є значно великим і не відповідає інтересам дитини та позбавить його брати участь у її вихованні.

В судове засідання апелянт не з'явився, його представник двічі подавав суду заяви про відкладення розгляду апеляційної скарги, тому у відповідності до ст. 305 ЦПК України, колегія вважає можливим слухати справу у відсутності апелянта.

ОСОБА_2 апеляційної скарги не визнала та пояснила, що відповідач 8 років перебуває на заробітках в Іспанії і більше трьох років на заробітках в Іспанії була вона ( в цей період син проживав з її матір'ю). З часу коли син пішов в школу вона проживає з сином в Україні і в період літніх канікул має намір оздоровити сина в Іспанії, оскільки там проживають її близькі родичі і сам відповідач. Така поїздка на її думку сприятиме фізичному і духовному розвитку дитини. Оскільки в Іспанію вона має намір їхати автомобілем, тому уточнила країни через які буде проїжджати, щоб не виникало проблем на перетині кордонів. Крім того, в Польщі та Угорщині у неї також є родичі. Отримати згоду у відповідача на виїзд сина не може, оскільки його немає на Україні.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що надання дозволу на виготовлення проїзних документів та вивезення сина за межі країни не порушує права батька та відповідає інтересам дитини і буде сприяти розвитку й вихованню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з ст. 3 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою ВР України від 27.02.91 р. N 798-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Частиною 3 статі 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно зі ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 "Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України" виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, здійснюється за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Особа, яка досягла шістнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.313 ЦК має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а до досягнення шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Частина 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачає, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 5 жовтня 2006 року, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 вересня 2014 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано.

Як встановлено судом першої інстанції, після розірвання шлюбу сторони проживають окремо, узгодити питання виїзду за кордон їх дитини, яка проживає з матір'ю вони не можуть.

ОСОБА_1 має намір і можливість з метою забезпечення розвитку дитини та її оздоровлення поїхати з сином за кордон, проте, батько дитини створює перешкоди дитині у виїзді за кордон.

Будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження того, що мати неповнолітньої дитини діє не в її інтересах або на шкоду їм, суду у передбаченому ст.ст. 10,60 ЦПК України порядку апелянтом не надано.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції у справі містить чітке визначення періоду перебування дитини за кордоном та країн, до яких дозволяється виїзд дитини без згоди батька, що відповідає вимогам закону.

Твердження апелянта про те, що позивач не надала доказів про ухилення його від надання дозволу на виїзд сина за кордон без його згоди не заслуговують уваги суду, оскільки сама по собі обставина не визнання відповідачем позову свідчить про його відмову у наданні дозволу й порушення у зв'язку з цим прав сторони, що звернулась з даним позовом .

З матеріалів справи вбачається, що позивач і раніше не надавав згоди на виїзд сина за кордон для відпочинку та рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 7.07.2015 р. суд надавав дозвіл на тимчасовий виїзд сина з матір'ю ОСОБА_1 (а.с. 8-9)

Посилання апелянта на те, що позивач не зазначила конкретні країни та термін виїзду до травня 2020 р. є значно великим не відповідає матеріалам справи, оскільки позивачем уточнювались позовні вимоги щодо країни виїзду та періоду відпочинку у час літніх канікул.

Доводи, на які посилається ОСОБА_2 в апеляцій скарзі, не спростовують висновків суду.

За таких обставин суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права передбачених ст.309 ЦПК України підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 315 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 25 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Г.В. Бершадська