Ухвала іменем україни 21 червня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Мазур Л.М., Коротуна В.М., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5, як законного представника малолітнього ОСОБА_6, Фонду комунального майна Южненської міської ради Одеської області, комунального підприємства «Южненське міське бюро технічної інвентаризації», третя особа - Служба у справах дітей Южненської міської ради Одеської області, про визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло, визнання незаконним розпорядження та зобов'язання скасувати державну реєстрацію права власності, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_3, як законного представника малолітнього ОСОБА_7, третя особа - Служба у справах дітей Южненської міської ради Одеської області, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення та стягнення плати за комунальні послуги, за касаційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Южного міського суду Одеської області від 19 лютого 2016 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду із указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що вона, ОСОБА_4,

ОСОБА_8, ОСОБА_9 проживають однією сім'єю у квартирі АДРЕСА_1 з моменту вселення у дану квартиру, а саме з жовтня 1996 року на підставі ордеру на житлове приміщення. Наприкінці серпня 2014 року ОСОБА_3 дізналась, що вищезазначена квартира була приватизована у 2006 році без її участі.

Оскільки вона постійно мешкає в квартирі АДРЕСА_1 з моменту вселення по сьогоднішній день та не була позбавлена права на це житло - з підстав та у спосіб, визначений чинним законодавством, приватизація вказаної квартири без її участі порушує права, передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Житловим кодексом та Конституцією України.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 просила визнати незаконним розпорядження фонду комунального майна Южненської міської територіальної громади від 24 березня 2006 року № 3861 «Про приватизацію житлового фонду», яким передано відповідачам у приватну власність квартиру АДРЕСА_2 та скасувати реєстрацію права власності відповідачів на зазначену квартиру.

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_7 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення та стягнення плати за комунальні послуги, обґрунтовуючи його тим, що на підставі свідоцтва про право власності на житло серії НОМЕР_1, вона, її донька ОСОБА_5 та неповнолітній ОСОБА_6, є власниками квартири № АДРЕСА_1.

З 14 червня 2006 року у вказаній квартирі зареєстрована та мешкає ОСОБА_3 та її неповнолітній син ОСОБА_7

Зазначала, що ОСОБА_3 робить неможливим їх спільне проживання, оскільки постійно вчиняє сварки, погрожує та застосовує до неї фізичну силу. Крім того, до неї постійно навідується її чоловік, який також погрожує розправами, тому спільне проживання з ОСОБА_3 неможливе, що примушує її реалізувати своє право власника та, разом із іншими власниками квартири, продати її, щоб придбати окремі квартири для окремого проживання. Однак реєстрація ОСОБА_3 та її сина не дає такої змоги.

Крім того, вказувала, що ОСОБА_3 не сплачуються комунальні послуги за спожиту нею воду, електроенергію, утримання будинку, прибудинкової території та опалення.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просила визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_7 такими що втратили право користування житловою квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, виселити ОСОБА_3 та ОСОБА_7 зі спірної квартири, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 6 157 грн 19 коп. в якості сплати за комунальні послуги.

Рішенням Южного міського суду Одеської області від 19 лютого

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права в частині вирішення первісного позову, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанції в частині відмови в задоволенні зустрічного позову, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали справи, ознайомившись із запереченнями на касаційну скаргу, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають відхиленню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_3 не проживала і не була зареєстрованою у спірній квартирі на момент її приватизації відповідачами, а тому не мала права на приватизацією даної квартири.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із їх необґрунтованості, оскільки відсутні належні та допустимі докази протиправної поведінки ОСОБА_3, яка відповідно до вимог ст. 116 ЖК УРСР є підставою для її виселення разом із неповнолітнім сином. При цьому відсутні також докази несплати ОСОБА_3 плати за комунальні послуги.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Встановлено, що ОСОБА_3, є донькою ОСОБА_4, а ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є її родичами, сестрою та племінником відповідно. Зазначені особи проживають однією сім'єю за адресою: АДРЕСА_4, з моменту вселення у дану квартиру (жовтень 1996 року).

Відповідно до договору житлового найму №087 від 16 липня

2001 року, укладеного між ОСОБА_10 та КП « ЖЕД № 4», на підставі ордеру на жиле приміщення серія НОМЕР_2 на квартиру АДРЕСА_5, дана квартира надавалась у безстрокове платне користування ОСОБА_10 та членам його сім'ї: ОСОБА_4 - дружина, ОСОБА_11 - донька, ОСОБА_12 - донька, ОСОБА_9 - онук.

Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна Южненської міської ради 03 квітня 2006 року, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_4, ОСОБА_5 та

ОСОБА_6 в рівних частках по 1/3 частини на праві спільної часткової власності.

Відповідно до даних Южненського МС ГУ ДМС України в Одеській області ОСОБА_3 зареєстрована (прописана) у спірній квартирі з 14 червня 2006 року.

Згідно з ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Виходячи з аналізу змісту Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК УРСР, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 січня 2013 року у справі № 6-125цс12.

Враховуючи, що ОСОБА_3 не проживала та не була зареєстрована у спірній квартирі на момент її приватизації, законним та обґрунтованим є висновок судів попередніх інстанцій щодо відсутності у неї права на приватизацію квартири.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують та зводяться виключно до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ч. 1 ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

При цьому доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що за нею повинно було зберігатись право на приватизацію вказаною квартири, як тимчасово відсутньої, та що з реєстрації вона знялась за порадою своє мами - відповідача у справі ОСОБА_4, є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 була знята з реєстрації у спірній квартирі з 20 квітня 2005 року, при цьому судами встановлено, що зняття з реєстрації було зумовлено переїздом в інше місце проживання у зв'язку з фактичним створенням сім'ї, при цьому розпорядження про приватизацію було видано 24 березня 2006 року, свідоцтво про право власності - 03 квітня 2006 року, тобто в період коли ОСОБА_3 вже тривалий час не проживала у спірній квартирі. Повторно у зазначеній квартирі ОСОБА_3 була зареєстрована

14 червня 2006 року, за згодою всіх членів сім'ї. Доказів зняття з реєстрації у спірній квартирі під примусом, фактичного проживання ОСОБА_3 у квартирі під час зняття її з реєстрації чи підстав вважати її відсутність протягом року у вказаній квартирі тимчасовою відсутністю судами попередніх інстанцій не встановлено та доводами касаційної скарги не спростовано.

Колегія суддів погоджується також із висновками судів першої та апеляційної інстанції щодо відсутності підстав для задоволення зустрічного позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини у справі, оцінивши надані сторонами докази, законно та обґрунтовано дійшли висновку про відсутність підстав для виселення ОСОБА_3 та її неповнолітнього сина ОСОБА_7 зі спірної квартири на підставі ст. 116 ЖК УРСР, зокрема у зв'язку з відсутністю достатніх доказів для висновку про систематичне створення останньою перешкод ОСОБА_4 у користуванні її власністю, а також відсутністю доказів вжиття до ОСОБА_3 заходів щодо її попередження або громадського впливу стосовно систематичного порушення правил співжиття та того, що такі заходи не дали позитивних результатів.

Необґрунтованими є також вимоги про стягнення плати за комунальні послуги враховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини щодо внесення ОСОБА_3 у період з 2010 року по 2015 рік плати за комунальні послуги, а також відсутності доказів сплати ОСОБА_4 плати у вказаному нею розмірі.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 вказаних висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться виключно до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

При цьому доводи ОСОБА_4, що судом не було роз'яснено їй про необхідність подання вказаних доказів є безпідставними та суперечать загальним принципам диспозитивності та змагальності цивільного процесу.

З огляду на наведене колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційних скарг та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи в були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Южного міського суду Одеської області від 19 лютого

2016 року, ухвалу апеляційного суду Одеської області від 19 травня

2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

О.В. Попович