Справа № 128/1760/16-ц Провадження № 22-ц/772/1628/2017Головуючий в суді першої інстанції Саєнко О. Б.
Категорія 44Доповідач Міхасішин І. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 липня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого: Міхасішина І.В.

Суддів: Войтка Ю.Б., Стадника І.М.

За участю секретаря: Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення із будинку та зняття з реєстрації місця проживання, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Вінницько - Хутірська сільська рада Вінницького району Вінницької області та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання житлового будинку з господарськими спорудами спільною сумісною власністю подружжя та визнання договору дарування недійсним,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні та розпорядженні ОСОБА_4 житловим будинком АДРЕСА_1, який належить їй на праві власності, шляхом виселення ОСОБА_5 з житлового будинку АДРЕСА_2 та зняття його з реєстрації місця проживання.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 у рахунок повернення сплаченого судового збору 551 ,21 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні адвокат ОСОБА_5 - ОСОБА_6 вимоги апеляційної скарги підтримала, з підстав, зазначених в ній, просила суд скаргу задовольнити.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшла висновку, що скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

По справі встановлено, що ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище ОСОБА_7) ОСОБА_8 належав на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями за АДРЕСА_1

11/25 частки житлового будинку належали ОСОБА_9 на підставі договору купівлі-продажу частки жилого будинку, посвідченого Вінницькою районною державною нотаріальною конторою 16.05.1997 року, за реєстровим № І-1859, зареєстрованого ЖКГ «ВООБТІ» 20.05.1997 року, записано в реєстрову книгу №6 за реєстром №1298;

14/25 частки житлового будинку належали на підставі рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 03 квітня 1995 року, справа №2-161 (т.1 а.с. 152-155).

05 липня 2003 року ОСОБА_7 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, про що виконкомом Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області зроблено запис за №19 (т.1 а.с. 167).

Рішенням 19 сесії 4 скликання Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району Вінницької області , затверджено виготовлені матеріали по видачі Державного акта на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_9, внесено часткову зміну до рішення 18 сесії 4 скликання від 27.09.2005 року Вінницько-Хутірської сільської ради в пункті «площа земельної ділянки», переданої у приватну власність. Вирішено видати державний акт на право приватної власності на земельну ділянку в розмірі фактичного землеволодіння загальною площею 0,1232 га, в тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель 0,1232 га по вул. Вишневій (т.1 а.с. 197).

Згідно з довідкою Вінницького районного відділу земельних ресурсів Державного комітету України по земельних ресурсах від 23.01.2006 року земельній ділянці, розташованій на території Вінницько-Хутірської сільської ради, яка передана у власність гр. ОСОБА_9 згідно рішення 19 сесії 4 скликання Вінницько-Хутірської сільської ради від 15.11.2005 року для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та споруд, загальною площею 0,1232 га, присвоєно кадастровий номер : НОМЕР_1 (т.1 а.с. 200).

05 вересня 2014 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 укладено договір дарування житлового будинку з господарськими спорудами, відповідно до якого ОСОБА_9 (дарувальник) передала у власність ОСОБА_4 (обдаровувана) житловий будинок, з господарськими спорудами загальною площею 74, 5 кв.м., в тому числі житловою 41,4 кв.м., за АДРЕСА_1 (т.1 а.с.156).

Відчужуваний житловий будинок з господарськими будівлями розташований на земельній ділянці загальною площею 0,1232 га, кадастровий номер якої НОМЕР_1, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстровано в реєстрі за № 1874.

ОСОБА_4. є дочкою ОСОБА_9 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 17.03.1983 року, копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 від 03.05. 2000 року (т.1 а.с. 165, 166).

14 листопада 2014 року ОСОБА_9 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (т.1 а.с.53), після смерті якої прийняв спадщину в тому числі і її чоловік ОСОБА_5, звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (т.1 а.с.50).

Відповідно до рішення Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району від 24.05.2016 року №63, було вирішено змінити поштову адресу будинковолодіння та земельної ділянки з АДРЕСА_1 (т.1 а.с.124).

Згідно з довідкою виконкому Вінницько-Хутірської сільської ради від 30.05.2016 року № 1433 земельна ділянка площею 0,1232 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер НОМЕР_1, розташована за адресою пров. Вишневий №22 с. Вінницькі Хутори Вінницького району належить гр. ОСОБА_4 (т.1 а.с. 85).

Як вбачається з технічного паспорта на садибний житловий будинок АДРЕСА_1 виготовленого ПП «Практик Буд» станом на 09.06.2016 року, житловий будинок, позначений на плані літ. «А» з господарськими будівлями та спорудами 1992 року -2001 року побудови (т.1 а.с. 86).

Посилання адвоката ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , що вказаний технічний паспорт не може бути взятий судом до уваги, як недопустимий доказ у справі, оскільки складений не уповноваженим на те органом, а саме ПП «ПрактикБуд», а не бюро технічної інвентаризації є безпідставними.

Відповідно абзацу першого 1.4 розділу 1 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об'єктів нерухомого майна, в редакції Наказів Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства N 658 від 28.12.2012, N 2 від 08.01.2013 технічна інвентаризація об'єктів нерухомого майна проводиться суб'єктами господарювання, у складі яких працює один або більше відповідальних виконавців окремих видів робіт (послуг), пов'язаних із створенням об'єктів архітектури, які пройшли професійну атестацію у Мінрегіоні України та отримали кваліфікаційний сертифікат відповідно до статті 17 Закону України «Про архітектурну діяльність» та постанови Кабінету Міністрів України від 23 травня 2011 року N 554 «Деякі питання професійної атестації відповідальних виконавців окремих видів робіт (послуг), пов'язаних із створенням об'єктів архітектури».

На підставі матеріалів технічної інвентаризації складаються інвентаризаційні справи (додаток 1) та технічні паспорти (додатки 2 - 8, 18), які скріплюються підписом керівника та печаткою суб'єкта господарювання, а також підписом виконавця робіт із зазначенням серії та номера кваліфікаційного сертифіката та його

печаткою.

Тобто, починаючи з січня 2013 року коло суб'єктів, уповноважених на організацію та забезпечення технічної інвентаризації, розширено, у зв'язку з чим надавати послуги з проведення технічної інвентаризації нерухомого майна та виготовлення технічних паспортів мають право не тільки комунальні Бюро технічної інвентаризації, а й інші суб'єкти господарювання, що мають у штаті сертифікованих фахівців.

Технічний паспорт від 09.06.2016 року, наданий ОСОБА_4, відповідає вищевказаним нормам інструкції, а тому є допустимим доказом у справі.

21 квітня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до Вінницького районного відділення поліції ВВП ГУНП у Вінницькій області із заявою про вжиття заходів до ОСОБА_11 ( чоловіка ОСОБА_4, який не впускає його до житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, де він зареєстрований, також ОСОБА_11 змінив в даному будинку всі замки та встановив охоронну сигналізацію (т.1 а.с.51).

На вищезазначену заяву ОСОБА_5 надано відповідь начальником Вінницького РВП та роз'яснено, що відносини, які склались між ним та ОСОБА_11 відносяться до цивільно-правових, які не відносяться до компетенції поліції ( т.1 а.с.49).

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 24 КпШС України (який був чинним на момент реєстрації шлюбу між ОСОБА_5 та ОСОБА_7А.) майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16.04.2010 року відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК.

По справі встановлено, що на час укладення шлюбу між ОСОБА_9 та ОСОБА_5- 05.07.2003 р., ОСОБА_9 на праві приватної власності в цілому належав спірний житловий будинок, який був особистою власністю останньої та земельна ділянка, площею 0,1232 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, набута за час шлюбу в порядку приватизації.

Відповідно до ст. 25 КпШС України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Аналогічне положення міститься в ст. 62 СК України.

Для застосування передбачених зазначеної статтею правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій до загального подорожчання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкту, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Частиною 2 ст. 60, частинами 1, 2 ст. 131, частиною 2 ст. 303 ЦПК України встановлено, що, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідачем-позивачем ОСОБА_5 не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, що за час шлюбу із ОСОБА_9 за рахунок його коштів та трудових затрат житловий будинок по АДРЕСА_1 істотно збільшився у своїй вартості порівняно з вартістю цього будинку до відповідних поліпшень.

Водночас, згідно з технічним паспортом на будинок від 09.06.2016 року відповідні побудови були проведені до 2002 року.

Відповідні накладні про придбання будівельних матеріалів, датовані 2004, 2007, 2009, 2010 роками, подані ОСОБА_5 до апеляційної скарги, не підтверджують здійснення відповідачем-позивачем внеску його особистими коштами чи спільними коштами або працею затрат, в зв'язку з якими істотно збільшилася вартість спірної садиби порівняно з вартістю, яка була до шлюбу та самі по собі не є безумовним підтвердженням істотності збільшення вартості майна як об'єкту.

Таким чином, спірний житловий будинок та земельна ділянка, площею 0,1232 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, кадастровий номер НОМЕР_1 за життя ОСОБА_9 належали їй на праві особистої власності, вимоги ОСОБА_5 про те, що ці об'єкти є спільною сумісною власністю подружжя є недоведеними.

В зв'язку з недоведеністю позовних вимог про належність житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на праві спільної сумісної власності ОСОБА_9 та ОСОБА_5, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання недійсним договору дарування від 05 вересня 2014 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 з підстав неотримання згоди другого з подружжя на укладення такого договору відповідно до вимог ст. 65 СК України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Згідно із статтею статті 41 Конституції України, з якою кореспондуються норми статті 321 ЦК України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку суду про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Така правова позиція, висловлена Верховним Судом україни під час розгляду справи № 6-158цс14.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Оскільки право ОСОБА_5 на користування спірним приміщенням було пов'язане із правом власності члена його сім'ї - дружини ОСОБА_9, яке припинилося внаслідок укладеного договору дарування 05 вересня 2014 року, ОСОБА_5 не є членом сім'ї нового власника будинку - ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що право власності останньої підлягає захисту в порядку ст. 391 ЦК України шляхом виселення ОСОБА_5 з житлового будинку АДРЕСА_2 та зняття його з реєстрації місця проживання.

Такий спосіб захисту цивільного права відповідає предмету спору, на що також було наголошено в правовому висновку Верховного Суду України, висловленому у постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-709цс16.

Також суд вважає , хибним доводи представника ОСОБА_3 про те, що за первісним позовом позивач просить висилити відповідача з будинку АДРЕСА_1 але такого будинку не існує так як земельна ділянка під будинок видавалася по провулку Вишневий , буд.22 , оскільки згідно до рішення Вінницько-Хутірської сільської ради Вінницького району від 24.05.2016 року №63, було вирішено змінити поштову адресу будинковолодіння та земельної ділянки з АДРЕСА_1 (а.с.124).

За таких обставин, суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись, ст. ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 28 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/ І.В. Міхасішин

Судді: /підпис/ Ю.Б. Войтко

/підпис/ І.М. Стадник

Згідно з оригіналом: