Єдиний унікальний номер 219/3389/17 Номер провадження 22-ц/775/1298/2017
Головуючий в I інстанції Брежнев О.А. Єдиний унікальний номер 219/3389/17
суддя доповідач Жданова В.С. Номер провадження 22-ц/775/1298/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Жданової В.С.,

суддів: Будулуци М.С., Санікової О.С.

за участю секретаря Молдованова Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені і в інтересах якого діє ОСОБА_2, на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 червня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1, від імені і в інтересах якого діє ОСОБА_2, до Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод» про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року ОСОБА_1, від імені і в інтересах якого діє ОСОБА_2, звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_1 працював за безстроковим трудовим договором на посаді газорятівника 4-го розряду газорятівної станції ПрАТ «ЄМЗ» і був звільнений з роботи на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України згідно наказу уповноваженої особи роботодавця № 1026 від 16 березня 2017 року. Вказане звільнення вважає незаконним, оскільки відповідачем порушено процедуру звільнення. В обґрунтування доводів посилався на те, що 15 березня 2017 року він отримав повідомлення про необхідність терміново з'явитись до відділу кадрів ПрАТ «ЄМЗ» для вирішення питання збереження трудових відносин та оформлення переводу. 16 березня 2017 року йому було вручено трудову книжку, в якій містився запис про його звільнення за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Оскільки він не мав бажання звільнятись, то вважає відповідний наказ неправомірним. Просив визнати незаконним звільнення з роботи на підставі п.1ст.36 КЗпП України, поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16.03.2017 року по день винесення рішення суду.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 20 червня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. В обґрунтування доводів посилається на те, що суд першої інстанції необґрунтовано визнав доведеним факт втрати відповідачем контролю над виробничими потужностями, оскільки сама по собі заява до відділу поліції про факт скоєння кримінального правопорушення не підтверджує факту втрати контролю над кадровою документацією, яка ведеться за допомогою комп'ютерних програм та здійснюється з підконтрольної Україні території.

Судом не надано належної оцінки доводам позивача про те, що в даному випадку належить застосовувати норму п.6.ст.36 КЗпП України, яка передбачає звільнення працівника у разі відмови працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством , установою, організацією, а також відмова від продовження роботи в зв'язку із зміною істотних умов праці. Пропозиція відповідача з'явитись до іншого населеного пункту для продовження роботи є нічим іншим, як переведення працівника на роботу в іншу місцевість, а неможливість здійснення контролю над виробництвом роботодавцем змінює істотно умови праці.

Застосування до трудових правовідносин Цивільного кодексу України як аналогію закону при даному розгляді справи вважає помилковим, оскільки відповідно до ст.4 КЗпП України - законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Суд першої інстанції не врахував, що між сторонами існував трудовий, а не цивільно-правовий договір про виконання робіт, тому при розгляді даної справи необхідно застосовувати норми Кодексу законів про працю України, а не ЦК України.

На думку позивача наказ про звільнення за угодою сторін може бути виданий лише після домовленості між сторонами трудового договору, тому мовчання сторони не можна розцінювати як виявлення волі при укладенні чи розірванні трудового договору.

Судом також безпідставно прийнято до уваги висновок торгово-промислової палати, оскільки він не є сертифікатом, а є лише викладеною у письмовій формі думкою вчених правників.

Позивач в судове засідання апеляційного суду не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, що підтверджено рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення ( а.с.126). від представника позивача надійшла письмова заява про розгляд справи без його участі №5544/17 від 18.07.2017 р.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України вказані обставини є підставою для розгляду справи без участі позивача.

Апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача на підставі п.1.ч.1 ст. 36 КЗпП України його трудові права не були порушені, оскільки звільнення обумовлено обставинами непереборної сили.

Такий висновок є обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи та нормами діючого матеріального закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У зв'язку з цим угода про припинення трудового договору згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП також укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до роз'яснень, даних у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року N 9 (зі змінами та доповненнями) при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв'язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк.

Законодавством не передбачено обов'язкового оформлення письмового документа, що ініціює звільнення (заяви працівника або повідомлення роботодавця), тому ініціатива щодо звільнення може бути висловлена працівником або роботодавцем іншій стороні усно.

У наказі (розпорядженні) про звільнення за згодою сторін зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП, дата звільнення, про яку домовлялися сторони.

Працівник фіксує свою згоду шляхом поставлення свого підпису під час ознайомлення з наказом.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебував у трудових правовідносинах з підприємством відповідача з 24 лютого 2011 року по 16.03.2017 року, де працював на посаді газорятівника 4-го розряду газорятівної станції, що підтверджується копією трудової книжки серії НОМЕР_1 (а.с.11-12).

Відповідно до копії наказу №1025 від 15 березня 2017 року (а.с.13) кожний зацікавлений у збереженні трудових відносин із ПРАТ «ЄМЗ» працівник до 18:00 години 16.03.2017 року мав з'явитися за юридичною адресою ПрАТ «ЄМЗ» (Донецька область, місто Маріуполь, проспект Нахімова, 116а) для оформлення переведення до інших структурних підрозділів ПрАТ «ЄМЗ», розміщених на підконтрольній Україні території.

Згідно копії наказу №1026 від 16 березня 2017 року (а.с.14) позивач був звільнений з посади газорятівника 4 розряду з 16.03.2017 року за згодою сторін згідно п. 1 ч. 1ст. 36 КЗпП України.

Встановлено, що із Наказом №1025 від 15.03.2017 року позивач був ознайомлений належним чином шляхом отримання копії наказу на електронну пошту (персональну та загальну електронну адресу), що ним не спростовується.

Крім того, копія наказу №1025 від 15.03.2017 року була розміщена на прохідних та столових цехів ПрАТ «ЄМЗ», інформація щодо змісту цього наказу протягом дня 15.03.2017 року неодноразово доводилася до відома необмеженого кола осіб через внутрішні радіо підприємства, що підтверджується відповідним актом.

Позивач у встановлені наказом №1025 від 15.03.2017 року строки за юридичною адресою відповідача не з'явився, жодним іншим чином зацікавленості у продовженні трудових відносин із відповідачем не виразив.

Відповідно до копії витягу з кримінального провадження №0000803, 27 березня 2017 року до ЧЧ Бахмутського ВП ГУНП в Донецькій області надійшов лист про те, що 15 березня 2017 року адміністративну будівлю ПрАТ «ЄМЗ» захопили невідомі особи, які представились представниками так званої «Донецької народної республіки», яка розташована за адресою: Донецька область, м. Єнакієве, пр. Металургів, 9. Правова кваліфікація даному злочину досудовим розслідуванням кваліфікована за ч. 1 ст. 341 КК України.

Підстави припинення трудового договору визначені статтею 36 КЗпП України. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Аналізуючи вищенаведену норму закону про припинення трудового договору, вбачається, що підприємство обрало єдину можливу законну підставу для звільнення працівника - за угодою сторін, перед цим запропонувавши йому виконати певні дії для підтвердження наміру продовжити трудові відносини з підприємством.

Таким чином, судом першої інстанції було вірно встановлено, що мало місце волевиявлення позивача на припинення трудового договору за взаємною згодою в момент ознайомлення з наказом про звільнення.

При цьому суд обґрунтовано виходив із того, що згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Оскільки трудовим законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін , положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Ураховуючи позовні вимоги у цій справі, суд дійшов правильного висновку про те, що застосуванню підлягають і положення цивільного законодавства.

Так, суд правильно виходив з того, що мовчання ( не виявлення позивачем відсутності згоди на припинення трудових відносин) визнається виявом волі укласти/змінити угоду у випадках, передбачених законодавством. Відповідно до ст.205 Цивільного кодексу України, поведінкою особи може виражатися зовнішній вияв волі (волевиявлення) особи.

Частина 2 цієї статті передбачає можливість укладення/зміни правочину у спрощеній формі. Якщо тільки законом для даного виду правочину не встановлена обов'язкова письмова форма, достатньо може бути і певної поведінки сторін. Це можуть бути дії або бездіяльність окремих осіб (в односторонніх правочинах) або узгоджені дії учасників дво або багатостороннього правочину (так звані «конклюдентні дії»).

Неприйняття відповідачем ніяких заходів щодо виявлення наміру продовжувати трудові правовідносини з підприємством та підписання наказу про звільнення свідчить саме про наявність волевиявлення відповідача на звільнення з зазначених підстав.

З огляду на вказане раніше, приймаючи до уваги ту обставину, що законодавством України допускається прийняття у якості підстав для укладення/зміни правовідносин конклюдентні дії та мовчазна згода, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підприємство отримало з боку позивача мовчазну згоду на звільнення останнього з займаної посади через відмову у подальшому продовженні трудових відносин, що було виражене у нез'явленні за юридичною адресою відповідача та у ненаданні заяви щодо переводу до інших структурних підрозділів відповідача, що розміщені на підконтрольній території України.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно та всебічно встановивши обставини по справі, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що немає підстав для визнання звільнення позивача незаконним, і, відповідно, для поновлення його на роботі.

Доводи про те, що роботодавець самостійно на свій розсуд визначив умови, за якими трудовий договір буде вважатись припиненим, зокрема вказав робітнику на необхідність з'явитися у найкоротший термін до іншого населеного пункту, позивач з заявою про припинення трудового договору за цими підставами не звертався, тому звільнення повинно було бути проведено за ініціативою роботодавця, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки спростовуються встановленими обставинами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про незаконність рішення не знайшли свого підтвердження, не спростовують висновків суду, тому не належать до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення, зводяться до незгоди з висновками суду.

Посилаючись на те, що позивач не мав фізичної можливості протягом одного дня дістатися до місця, визначеного в наказі для працівників, що бажають продовжити трудові відносини з підприємством, тому не надавав згоди на звільнення, представник позивача в той же час не оспорював, що він не прийняв жодних заходів для повідомлення адміністрації підприємства про намір працювати на заводі, не телефонував, не звертався до безпосереднього керівника на підприємстві, не намагався зробити це пізніше.

Інші позовні вимоги є похідними від вимог щодо незаконності наказу про звільнення за угодою сторін та оскільки суд дійшов до висновку, що відсутні підстави для визнання наказу про звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін незаконним, а тому і відсутні підстави для задоволення позову в іншій частині.

Вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції помилково послався на ст.116,117 КЗпП України, які регулюють виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку, так як відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про що заявлено в позові, регулюється ст.235 КЗпП України. Між тим, оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання наказу про звільнення на роботі незаконним та поновлені на роботі, то і відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином посилання на інші норми закону в даному випадку також не впливають на правильність висновку суду щодо відмови в задоволенні позову про поновлення на роботі та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи про те, що суд неправильно послався на висновок торгово-промислової палати як підтвердження настання обставин непереборної сили, так як підставою для звільнення від відповідальності за невиконання зобов'язань є сертифікат торгово-промислової палати України, є безпідставними,оскільки при вирішенні спору щодо законності звільнення з роботи суд керувався вимогами діючого законодавства і висновок торгово-промислової палати не був підставою для відмови в позові в цій частині.

Постановлене судом рішення є законним і обґрунтованим. Вимоги матеріального і процесуального права при розгляді справи додержані.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені і в інтересах якого діє ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: