Справа № 639/2534/17
Провадження № 2/639/1389/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року суддя Ленінського районного суду м. Харкова Грінчук О.П., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення суду, винесеного з порушенням вимог антикорупційного законодавства,

встановив:

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 13.06.2017 року задоволено заяву про самовідвід судді Єрмоленко В.Б. по цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення суду, винесеного з порушенням вимог антикорупційного законодавства та вказану справу направлено для розгляду до Ленінського районного суду м.Харкова.

Ознайомившись із матеріалами заяви, суддя приходить до висновку про відмову у відкритті провадження за вказаною заявою виходячи з наступного.

Зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить суд : скасувати та визнати недійсним рішення судді Жовтневого районного суду м.Харкова Рубіжного С.О. від 18.11.2015 року; поновити права та законні інтереси ОСОБА_1 порушені суддею Рубіжним С.О. при ухваленні рішення від 18.11.2015 року та відшкодувати моральну шкоду нанесену суддею Рубіжним С.О. у сумі 25 000 грн.; відшкодувати моральну шкоду нанесену корупційним діянням представника КП «ХТМ» ОСОБА_2 у сумі 5 000 грн.; повідомити спеціальний орган, уповноважений на боротьбу із корупцією про порушенням суддею Рубіжним С.О. антикорупційного законодавства.

Таким чином, позовні вимоги безпосередньо повязані з процесуальними діями судді Жовтневого районного суду м. Харкова Рубіжного С.О. під час розгляду ним справи за участю ОСОБА_1

У низці рішень Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним.

Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» , зазначено, що згідно частини п'ятої статті 124 Конституції України ( 254к/96-ВР ) судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Проте в зазначених вище випадках між позивачами та суддями (відповідачами) такі правовідносини не виникають, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Такі спори не пов'язані із захистом прав, свобод чи інтересів у публічно-правових відносинах від порушень з боку органів державної влади, оскільки оскаржені позивачем дії вчинені при здійсненні правосуддя, а тому законність таких дій може перевірятися лише судом вищої інстанції в порядку, передбаченому процесуальним законом.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві. Питання притягнення судді до відповідальності врегульовано законами України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про Вищу раду правосуддя».

Таким чином, на сьогодні чинне законодавство дає можливість громадянину повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя.

На переконання Верховного Суду України, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126 і 129 Конституції України). Зазначена правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2008 року.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету ОСОБА_3 Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Отже, позивач відповідно до вимог, передбачених статтями 291-294 ЦПК України, має право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції у випадку, якщо суд вирішив питання про його права та обов'язки.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, слід зазначити наступне.

Вимоги до будь яких процесуальних документів які подаються до суду у цивільному судочинстві передбачені ЦПК України.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Для захисту своїх прав у судовому порядку особа може звернутися з позовною заявою до суду.

Вимоги до позовної заяви передбачені ст.ст. 119-120 ЦПК України.

Вивчивши матеріали заяви наданої ОСОБА_1, встановлено, що у заяві відсутнє зазначення осіб відповідачів по справі, до яких могли б предявлятися позовні вимоги; відсутні також копії заяв з додатками для цих осіб.

З прохальної частини заяви вбачається, що ОСОБА_1 наголошує на наявності у діях ОСОБА_4 та ОСОБА_2 порушень антикорупційного законодавства.

Разом з тим, законодавством передбачено адміністративну та кримінальну відповідальність за вчинення дій, повязаних з корупцією.

У порядку цивільного судочинства суд не може вирішувати питання про наявність чи відсутність у діях особи ознак корупційних діянь.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись ст. ст. 122, 291-294 ЦПК України, суддя

ухвалив:

У відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про визнання недійсним рішення суду, винесеного з порушенням вимог антикорупційного законодавства - відмовити.

Розяснити позивачу, що відмова у відкритті провадження у справі перешкоджає повторному зверненню до суду з тим самим позовом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Ленінський районний суд м. Харкова шляхом подачі апеляційної скарги протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя