Справа № 373/638/17 Головуючий у І інстанції Керекеза Я.І.
Провадження № 22-ц/780/3270/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 57 05.07.2017
УХВАЛА

Іменем України

5 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді : Ігнатченко Н.В.,

суддів : Кулішенка Ю.М., Савченка С.І.,

за участю секретаря : Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Переяслав-Хмельницького міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про зняття арешту,

у с т а н о в и л а:

У березні 2017 року ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 31 січня 1998 року ОСОБА_2 з ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох синів: малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. На підставі рішення суду від 8 квітня 2013 року шлюб було розірвано; стягнуто з ОСОБА_5 аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі щомісячно в розмірі 1 000,00 грн. з усіх видів його доходів; стягнуто з ОСОБА_5 в дохід бюджету 229,40 грн. судового збору. З метою виконання даного рішення в частині стягнення судового збору 11 листопада 2014 року державним виконавцем ВДВС Переяслав-Хмельницького МРУЮ винесено постанову про арешт майна боржника та внесено до реєстрів обтяжень рухомого та нерухомого майна ВП № 39613120. 6 липня 2015 року ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на земельні ділянки площею 0,4202 га та площею 2,9153 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах Ташанської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Діти померлого у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, однак державний нотаріус позбавлений можливості видати свідоцтва про право на спадщину у звязку з накладеним обтяженням. Крім того, постановою державного виконавця від 19 листопада 2014 року виконавчий лист було повернуто до суду згідно п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». Посилаючись викладене, позивачі просили суд скасувати заборону, внесену 20 листопада 2014 року ВДВС Переяслав-Хмельницького МРУЮ до єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна за № 7769205 на підставі постанови про арешт боржника та оголошення заборони на його відчуження № 39613120 від 11 листопада 2014 року, щодо майна ОСОБА_5

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 травня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати, з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити рішення про задоволення позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права рішення суду без змін. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що з 31 січня 1998 року ОСОБА_2 з ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох синів: малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На підставі рішення Бородянського районного суду Київської області від 8 квітня 2013 року шлюб було розірвано; стягнуто з ОСОБА_5 аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі щомісячно в розмірі 1 000,00 грн. з усіх видів його доходів; стягнуто з ОСОБА_5 в дохід бюджету 229,40 грн. судового збору.

З метою виконання даного рішення в частині стягнення судового збору 11 листопада 2014 року державним виконавцем ВДВС Переяслав-Хмельницького МРУЮ винесено постанову про арешт майна боржника та внесено до реєстрів обтяжень рухомого та нерухомого майна ВП № 39613120.

6 липня 2015 року ОСОБА_5 помер.

Діти померлого у встановлений законом строк звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 42474106 від 16 грудня 2015 року.

У відповідь на письмове звернення ОСОБА_2, ВДВС Переяслав-Хмельницького МРУЮ повідомив своїм листом № 6072 від 12 грудня 2016 року про те, що постановою державного виконавця від 19 листопада 2014 року виконавчий лист було повернуто стягувачу згідно п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», однак у відділу відсутні правові підстави, передбачені ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», для зняття арешту на нерухоме майно боржника, заявнику рекомендовано звернутися до суду.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не доведено обставини, які викладенні в позові, зокрема належності спірного нерухомого майна спадкодавцю та обґрунтованої відмови нотаріуса у видачі свідоцтв про право на спадщину.

Також суд дійшов висновку про безпідставність посилань позивачів на ч. 7 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки накладення арешту на земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва не залежить від суми боргу за виконавчим провадженням.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має субєктивне матеріальне право на їх задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на час виникнення спірних правовідносин, арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду (ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження»).

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позову, оскільки матеріали справи не містили доказів, які підтверджують обставини, зазначені позивачами; суд врахував, що позивачами не надано правовстановлюючих документів на спірні земельні ділянки та обґрунтованої відмови нотаріуса у видачі свідоцтв про право на спадщину на підтвердження порушення своїх спадкових прав, і при цьому вони у письмових заявах просили розглянути спір без їхньої участі.

Крім того, постановою державного виконавця від 19 листопада 2014 року виконавчий лист було повернуто стягувачу згідно п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», а накладений арешт у фактично завершеному виконавчому провадженні знято не було. Тобто, позивачі як правонаступники боржника не позбавлені можливості звернутися до суду, який видав виконавчий лист, із заявою про заміну сторони виконавчого провадження та самостійно виконати рішення суду.

Відповідно до ч. 7 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує десяти розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника та земельну ділянку, на якій розташоване це житло, не здійснюється.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що ОСОБА_2, яка діє інтересах малолітнього ОСОБА_3, та ОСОБА_4 не можуть ставити питання про зняття арешту із земельних ділянок згідно вищенаведених положень закону, оскільки ці ділянки мають цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а відтак накладення арешту не залежить від суми боргу за виконавчим провадженням.

Не зайвим буде зазначити, що звертаючись до суду, позивачі не вірно визначили особу ( державний орган), яка має бути відповідачем у справі з урахуванням того, що судовий збір підлягав до стягнення з боржника в дохід держави.

Згідно розяснень викладених в абз. 4 п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом предявлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Відповідно до принципу диспозитивності (ст. 11 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 31 ЦПК України).

Статтею 33 ЦПК України встановлено, що суд лише за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом.

Таким чином до участі у справі не залучено особу, в інтересах яких накладено арешт, суд апеляційної інстанції позбавлений права на залучення інших учасників до розгляду справи на стадії апеляційного провадження, а тому підстав для задоволення позову немає.

Відповідно до п. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 307-308, 313 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах малолітнього ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий Н.В. Ігнатченко

Судді: Ю.М. Кулішенко

ОСОБА_6