Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 323/3822/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Мінаєв М.М.
Провадження № 22-ц/778/2524/17 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.

Суддів: Крилової О.В.

Бєлки В.Ю.,

При секретарі: Путій Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за невиконання зобов'язання за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за невиконання зобов'язання за договором позики.

Посилався на те, що 24.09.2016 року між сторонами по справі було укладено договір позики на суму 4 000 доларів США, яку відповідач зобов'язався повернути до 10.10.2016 року, про що власноручно написав розписку від 24.09.2016 року. Крім того, ОСОБА_3 взяв на себе зобов'язання у разі неповернення коштів до 10.11.2016 року повернути 8 000 доларів США. По закінченню строку договору відповідач борг не повернув.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь грошові кошти за договором позики у розмірі 209 020 грн., тобто суму, еквівалентну 8 000 доларів США за офіційним курсом НБУ станом на день звернення до суду, та судові витрати.

У лютому 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання правочину недійсним (а.с. 27-29).

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_3 посилався на ті обставини, що розписка від 24.09.2016 року була написана ним під дією психічного тиску зі сторони підручних ОСОБА_4, котрі мали при собі зброю та наполягали на написанні розписки, яку ОСОБА_3 написав під диктовку. Однак, передачі грошових коштів в сумі 4 000 доларів США ні 24.09.2016 року, ні в іншу дату не відбувалось. За цим фактом він звернувся до правоохоронних органів, було відкрито кримінальне провадження, розпочате досудове розслідування.

Посилаючись на вищевикладені обставини, ОСОБА_3 на підставі ст.ст. 203, 208, 215, 231 ЦК України просив суд визнати недійсним правочин по укладенню договору позики між сторонами по справі, на підтвердження якого було надано розписку від 24.09.2016 року про отримання ОСОБА_3 4 000 доларів США, та стягнути з ОСОБА_4 судові витрати.

Ухвалою Оріхівського районного суду Запорізької області від 17 лютого 2017 року зустрічний позов ОСОБА_3 прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_4, вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_3 об'єднані в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4 (а.с. 43).

Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 24.09.2016 року у розмірі 104 510 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 1 045 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 980 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні первісного позову ОСОБА_4 відмовити, а вимоги його зустрічного позову задовольнити.

ОСОБА_4 рішення суду не оскаржив.

Заслухавши у судовому засіданні доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 24.09.2016 року між сторонами по справі був укладений договір позики, за яким ОСОБА_3 отримав у борг суму грошей, еквівалентну 4 000 доларів США, які зобов'язався повернути в строк до 10.10.2016 року, що підтверджується оригіналом розписки, який наданий апеляційному суду. Також у розписці зазначено, що у випадку не повернення до 10 листопада ОСОБА_3 зобов'язується повернути 8 000 доларів США.

Сам факт написання розписки ОСОБА_3 не оспорював.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_3 у строк, що встановлений договором, позику не повернув, ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Наведені вище факти, обставини, досліджені судом докази у справі, й пояснення сторін дають підстави дійти висновку про укладення між сторонами договору позики, що підтверджується борговим документом у вигляді зазначеної раніше розписки. Цей письмовий документ підтверджує факт отримання боржником грошових коштів, їх суму. Знаходження боргового документа у позикодавця підтверджує доводи позивача, що зазначена в ньому грошова сума йому не повернута.

З урахуванням викладеного, суд дійшов правильного висновку, що первісний позов підлягає задоволенню частково, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню сума боргу за договором позики від 24.09.2016 року у розмірі 104 510 грн.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів і в повній мірі відповідає вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції також правильно виходив із того, що ОСОБА_3 на підтвердження своїх вимог належних та допустимих доказів не надав. Підстави для визнання укладеного між сторонами договору позики недійсним як за ознакою його безгрошовості, так й на підставі ст. 231 ЦК України відсутні.

Так, положенням статті 204 ЦК України закріплена презумпція правомірності правочину, а саме: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вказана презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (ч. 1 ст. 231 ЦК України).

У п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися у незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Крім того, за ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналогічним чином питання обов'язків доказування і подання доказів регулює ст. 60 ЦПК України, за якою кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з цих положень закону, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України.

Суд підставно зазначив у рішенні, що ОСОБА_3, стверджуючи про складення ним розписки під впливом психічного насильства до нього (погрози застосування вогнепальної зброї), належних та допустимих доказів на підтвердження цього факту не надав.

Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 надав суду показання про те, що він бачив, як до приміщення домоволодіння ОСОБА_3 зайшли четверо людей, троє з яких були в цивільному одязі, а один - в одязі військового зразку, який був з автоматом. Разом з ними зайшов і сам ОСОБА_3 При їх появі свідок відразу вирішив вийти з приміщення, оскільки побоювався автомату, і лише з вулиці крізь вікно чув частину розмови про якусь розписку. Про що саме йшла розмова і чи були погрози, він не чув. При цьому свідок не зміг згадати навіть рік та пору року, коли відбувалась ця подія, а на уточнюючи питання надавав плутані та невпевнені відповіді.

Кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001264 від 06.11.2016 року за заявою ОСОБА_3 та з первісною кваліфікацією за ч. 1 ст. 190 КК України, перебуває на стадії досудового розслідування. Про підозру жодній особі станом на час розгляду справи не повідомлено. Вирок суду, яким були б встановлені обставини, на які посилається ОСОБА_3, - відсутній.

З огляду на встановлені обставини, суд дійшов правильного висновку, що належних та допустимих доказів на підтвердження безгрошовості договору позики та того, що розписка була написана ОСОБА_3 під впливом психічного насильства, останній на надав.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки базуються на викладі фабули справи та є повторенням обставин, якими ОСОБА_3 обґрунтовував свої зустрічні позовні вимоги і заперечення проти позову ОСОБА_4, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Всі викладені в апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування і задоволення апеляційної скарги.

Крім того, у разі відмови ОСОБА_3 у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію судових витрат, понесених ним при подачі цієї скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 26 квітня 2017 року у цій справізалишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: