Справа № 745/81/17 Провадження № 22-ц/795/972/2017 Категорія цивільнаГоловуючий у I інстанції Смаль І. А. Доповідач - Бечко Є. М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 липня 2017 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,
при секретарі:ОСОБА_4,
за участю:Представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

Рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2017 року задоволено частково позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про стягнення боргу. Стягнуто з ОСОБА_6 32597 грн. 91 коп. інфляційного збільшення суми боргу внаслідок прострочення виконання зобовязання за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року та судові витрати.

Не погоджуючись з даним рішенням ОСОБА_6 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення принципів справедливості, неупередженості, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що вимоги ст.625 ЦК України передбачають сплату індексу інфляції, якщо це передбачено договором, проте в розписці про це не значиться. Апелянт зазначає, що аналогічна позиція викладена у рішення від 13 липня 2016 року колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_7 суд першої інстанції виходив з того, що положення ст.625 ЦК України передбачають, що зобовязання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду. Суд здійснив розрахунок індексу інфляції за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року, тобто за період, який просив позивач, виходячи саме з простроченої суми боргу 32251 грн., частково задовольнивши позов у цій частині вимог, проте відмовив у стягненні 3% річних за прострочення виконання зобовязання, оскільки договором позики між сторонами передбачалось стягнення боргу в подвійному розмірі за прострочення виконання зобовязання, і дана сума вже була стягнута відповідно до рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 25 травня 2015 року.

Зазначений висновок в частині стягнення суми інфляції з простроченої суми боргу за період з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2016 року, тобто за період, який просив позивач, ґрунтується на вимогах закону та з ним погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Судом встановлено, що рішенням Сосницького районного суду Чернігівської області від 25 травня 2015 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 32251 грн. боргу за договором позики, 32251 грн. за прострочення виконання зобовязання, 645 грн. 02 коп. в рахунок повернення судового збору та 2165 грн. понесених витрат на правову допомогу (а.с.42-44).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року рішення Сосницького районного суду від 25 травня 2015 року залишено в силі (а.с.46-48).

З повідомлення управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області від 21 лютого 2017 року №Д-67/2.2 вбачається, що на виконанні у Сосницькому районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області перебуває виконавче провадження №АСВП50965162, відкрите 26 квітня 2016 року з примусового виконання виконавчого листа №745/245/15-ц. По даному виконавчому провадженню здійснюються необхідні виконавчі дії (а.с.27-29).

Згідно з постановою державного виконавця від 31.05.2017 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №745/245/15-ц закінчено в звязку з фактичним виконанням.

Зазначені докази підтверджують ту обставину, що у спірний період грошове зобовязання відповідачем не було виконане.

Відповідно до ст.1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі Загальні положення про зобовязання книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання та поширює свою дію на всі види зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України №6-2759цс15.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору позики у відповідача виникло грошове зобовязання перед ОСОБА_7, яке не було своєчасно виконано, що саме з вини відповідача відбулася затримка виконання грошового зобов'язання, оскільки він його не виконав ані в добровільному порядку, ані в примусовому, після ухвалення судом рішення.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість доводів апелянта про безпідставність застосування судом першої інстанції до даних правовідносин статті 625 ЦК України оскільки вони виникли з приводу виконання судового рішення, регулюються Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобовязання.

Доводи відповідача ОСОБА_6, які також були надані в запереченнях на сам позов, були детально розглянуті судом першої інстанції та повно, обєктивно, всебічно перевірені доказами, наданими сторонами по справі, і не спростовують висновків суду.

Інших доводів ОСОБА_6 не заявляв, фактично просив скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог.

Позивач ОСОБА_7 рішення суду не оскаржував.

Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України суд розглядає справи у межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів.

Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

За змістом ст.ст. 307, 308 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповідності до вимог ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, тобто він повинен з'ясовувати ті обставини чи порушення закону, у яких, на думку особи, що подала скаргу, суд першої інстанції допустив помилки.

З мотивів викладених вище, колегія суддів вважає, що судом достатньо повно і всебічно з'ясовані обставини справи, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування рішення суду першої інстанції та відмови у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Сосницького районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: