АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді: Махлай Л.Д.,

суддів: Мазурик О.Ф., Кравець В.А.

при секретарі: Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а :

у квітні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просило стягнути з останньої на свою користь заборгованість за кредитним договором від 24.02.2010 року у розмірі 51 670, 83 грн., посилаючись на не виконання відповідачем умов укладеного договору.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.05.2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 24.02.2017 року в розмірі 48 734, 12 грн.. Вирішено питання щодо стягнення судових витрат.

Справа № 754/4900/16-ц Апеляційне провадження № 22-ц-796/7752/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Галась І.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Махлай Л.Д.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. Посилається на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. А саме, судом неправильно встановлена обставина ознайомлення неї з Умовами та правилами надання банківських послуг. Вона не підписувала таких Умов, у них не зазначена дата їх прийняття чи затвердження, а тому відсутня можливість встановити чи саме ці Умови були чинні на час підписання заяви. Суд не правильно встановив строк дії кредитного договору, прирівнюючи його до строку дії кредитної картки, не врахувавши наказ № С-89 від 02.05.2005 року, згідно якого строк дії платіжної карти, який зазначений на самій картці та фіксується в програмних комплексах банку не ідентичний строку дії договору з клієнтом та строк дії договору складає 12 місяців. Оскільки заяву було підписано 24.02.2010 року, строк дії договору сплив 23.02.2011 року та банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Суд не звернув уваги на те, що у графі «кредитка референт» сума кредитного ліміту взагалі не заповнена, тому суд неправильно встановив розмір заборгованість за кредитом. Крім того, за відсутності умов договору про розмір кредиту договір не можна вважати укладеним.

У судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_5 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_6 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.02.2010 року ОСОБА_1, яка надалі змінила прізвище на ОСОБА_1, була підписана анкета - заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» , де вказано що відповідач виявляє бажання оформити на своє ім'я платіжну картку з кредитним лімітом на платіжну картку, де міститься інформація що ОСОБА_1 підтвердила, що вона ознайомилася і погоджується з Умовами та Правилами надання банківських послуг, та згодна що ця заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Відповідач також отримала довідку про умови кредитування з використанням платіжної карти «кредитка «Універсальна» 55 днів пільгового періоду.

На підставі укладеного договору б/н відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, термін дії картки до 01.02.2014 року.

Відповідно до розрахунку заборгованість по кредиту станом на 31.12.2015 року складає 51 670, 83 грн. з яких: 12 376, 63 грн. - заборгованість за кредитом; 31 884, 55 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 472, 94 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 2 436, 71 грн. - штраф (процентна складова).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач належним чином прийняті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконала. Відмовляючи в частині стягнення штрафу (фіксованої частини та процентної складової), суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплачені відсотки.

Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Судом встановлено, що між сторонами укладено кредитний договір, який складається із заяви ОСОБА_1, Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку.

Згідно п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг відповідач зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

Згідно п. 9.12 цих Умов договір діє 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується та такий самий термін.

Відповідно до п.8.6 цих Умов при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, що передбачені цим договором більш ніж на 120 днів, клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з приписів вищезазначених норм та умов договору.

Протягом дії договору жодна з його сторін не заявляла про його припинення, а тому вважається, що договір був автоматично пролонгований (п.9.12 Умов).

Відтак доводи апеляційної скарги про те, що строк дії договору сплив суперечать положенням договору. Будь - яких доказів про те, що відповідачка зверталася із заявою про припинення договору остання не надала.

Позивачем надано наказ № PR-2007-1247 від 20.12.2007 року про затвердження актуальних Умов та правил надання банківських послуг, що спростовує доводи апеляційної скарги про відсутність доказів, що саме ці Умови були чинні на час укладення договору. При цьому сторони зазначили, що на час укладення договору відповідач сама була працівником цього банку та мала можливість перевірити Умови на предмет їх актуальності. Доказів про те, що на час укладення договору існували інші Умови відповідач не надала.

Відповідно до заяви строк дії картки визначено по лютий 2014 року.

Оскільки договір автоматично було пролонговано, а строк дії картки встановлено до лютого 2014 року суд першої інстанції дійшов правильних висновків, що позов заявлено у межах позовної давності (дата подачі позову 11.04.2016 року).

Вказуючи на неправильність розрахунку заборгованості відповідачка будь - яких доказів чи складеного нею контррозрахунку не надала.

Відсутність у заяві суми кредитного ліміту сама по собі не може бути підставою для відмови в позові, оскільки з виписки про рух коштів по рахунку за період з 24.02.2010 року по 20.09.2016 року вбачається розмір сум, які відповідачкою були зняті як кредитні кошти та залишок неповернутих коштів складає 12 376, 63 грн..

За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді