Справа №521/7319/17
Провадження №2/521/3676/17
20 червня 2017 року місто Одеса
Малиновський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого судді Плавича І.В.,
при секретарі Дукіній Д.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виключення майна з-під арешту,
В провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виключення майна з-під арешту.
В обґрунтування власної позиції та пояснюючи підстави звернення в суд позивачі вказували, що ухвалою Малиновського районного суду міста Одеси від 24 червня 2004 року був накладений арешт на квартиру АДРЕСА_1 як на власність ОСОБА_4, в той час як власниками даної квартири є ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках.
Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у відкрите судове засідання не зявились, але від представника осіб надійшла заява про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за відсутності сторони в порядку ст. 158 ч.2 ЦПК України.
Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 у відкрите судове засідання не зявились, повідомлялись судом про розгляд цивільної справи, причини неявки суду не відомі.
Згідно ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
З огляду на неявку відповідачів по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд зважав можливим розглядати справу в заочному порядку.
Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторони позивача, дослідивши письмові докази, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд приходить до висновку про задоволення заявленого позову виходячи з наступного.
Під час судового розгляду справи було встановлено, що згідно ухвали Малиновського районного суду міста Одеси від 24 червня 2004 року, постановленої в рамках розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, був накладений арешт на квартиру АДРЕСА_1 як на власність ОСОБА_4
Однак згідно договору купівлі-продажу від 24 квітня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстровий №3090, власниками квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_7, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках.
Майнові права набувачів за правочином були належним чином зареєстровані, що підтверджується відміткою КП «ОМБТІ та РОН» №376 від 30 квітня 2004 року.
Право громадянина на власність як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства закріплено в Конституції України, в якій установлено форми власності (статті 13, 41, 142, 143), закріплено рівність усіх субєктів права власності (статті 1, 13), гарантії права власності та обовязки власників (статті 13 і 41). Право на захист права власності на певне нерухоме майно в особи виникає на підставі статей 15, 16, 392 ЦК України.
Згідно ст. 317 ч.ч.1,2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В той же час, відповідно до ст. 319 ч.ч.1,2 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Як встановлює ст. 321 ч.ч.1,2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. При цьому в силу ст. 328 ч.1 ЦК України, право власності набувається на підставах не заборонених законом.
Відповідно до ст. 391 ЦК, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950). Стаття 17 Загальної декларації проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом.
В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
На підставі встановлених судом обставин, суд погоджується із правовою позицією ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що майнові права заінтересованих осіб на відповідну квартиру порушені, та дієвим механізмом відновлення порушеного права в даному випадку є зокрема скасування наявного обтяження.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 57, 60, 79, 88, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 224, 225, 226 ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виключення майна з-під арешту задовольнити.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ст. 294 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ст. 294 ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.