Справа №487/4873/16-ц 22.06.2017 22.06.2017 22.06.2017
Провадження №22-ц/784/1298/17
Головуючий у першій інстанції-Агєєва Л.І.
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Лівінського І.В.,

із секретарем Тищенком Л.С.,

за участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Державного агентства автомобільних доріг України

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до Державного агентства автомобільних доріг України,

служби автомобільних доріг у Миколаївській області

про захист трудових прав

У С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державного агентства автомобільних доріг України (далі Укравтодор) та Служби автомобільних доріг України в Миколаївській області (далі Служба, а.с.67) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач зазначав, що з 2 жовтня 2014 року працював першим заступником начальника Служби. 12 серпня 2016 року внаслідок конфлікту з керівництвом та погіршення стану здоровя він під тиском написав заяву про звільнення з роботи за згодою сторін з 15 серпня 2016 року. Через гіпертонічний криз перебував на стаціонарному лікуванні з 16 серпня по 2 вересня 2016 року. По закінченню лікування 5 вересня 2016 року він вийшов на роботу та дізнався, що його звільнили за пунктом 1 статті 36 КЗпП з 23 серпня 2016 року.

Посилаючись на порушення умов звільнення за пунктом 1 статті 36 КЗпП, а саме відсутність згоди сторін щодо дати припинення трудового договору, а також звільнення у період непрацездатності, що заподіяло йому моральні страждання, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати наказ Укравтодору № 451-К від 22 серпня 2016 року; поновити його на посаді першого заступника начальника Служби з 23 серпня 2016 року, про що внести запис до трудової книжки; стягнути 85 155 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 10000 грн. моральної шкоди в рівних частках з обох відповідачів.

Представники Укравтодору та Служби позов не визнали, посилаючись на дотримання умов звільнення за пунктом 1 статті 36 КЗпП та оформлення звільнення одразу після надходження його заяви до Укравтодору (м. Київ).

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2017 року позов задоволено, визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення; ОСОБА_1 поновлено на посаді першого заступника начальника Служби з 23 серпня 2016 року; зі Служби на користь ОСОБА_1 стягнуто 74 368, 70 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без утримання обовязкових платежів); Службу зобовязано внести запис до трудової книжки про поновлення ОСОБА_1 на роботі. В іншій частині позову відмовлено. Розподілено судові витрати.

В апеляційній скарзі Укравтодор просив скасувати рішення в частині визнання незаконним і скасування наказу та поновлення ОСОБА_1 на роботі та відмовити у позові, посилаючись на ті ж обставини, якими заперечував позов.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

Угода сторін, як самостійна підстава, відрізняється від припинення трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювати таку домовленість можна лише за взаємною згодою про це власника (уповноваженого ним органу) і працівника (пункт 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», далі Постанова № 9).

Таке тлумачення правил пункту 1 статті 36 КЗпП не передбачає будь-яких наступних односторонніх змін до досягнутої домовленості.

Розглядаючи позовні вимоги щодо оскарження наказу про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП України (за угодою сторін), суд має зясувати: чи дійсно існувала домовленість сторін про припинення трудового договору за взаємною згодою; чи було волевиявлення працівника на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; чи не заявляв працівник про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін.

Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року, справа № 6-1269цс16).

Характерним є й те, що волевиявлення з боку власника або уповноваженого ним органу може виходити лише від тих осіб, які безпосередньо наділені повноваженнями приймати на роботу та звільняти працівників.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 працював на посаді першого заступника начальника Служби з 1 жовтня 2014 року (а.с. 4).

Служба є державною організацією, має статус юридичної особи та відповідно до пункту 1.1 Положення про Службу належить до сфери управління Укравтодору (а.с. 64).

Призначення на посаду та звільнення з посади перших заступників начальника Служби здійснюється начальником Укравтодору (а.с. 200).

12 серпня 2016 року ОСОБА_1 подав на імя т.в.о начальника Укравтодору заяву про звільнення з займаної посади за угодою сторін з 15 серпня 2016 року (а.с. 12).

15 серпня 2016 року в.о. начальника Служби складено подання про звільнення ОСОБА_1 за згодою сторін з 15 серпня 2016 року, яке було отримане Укравтодором 18 серпня 2016 року (а.с. 92).

Наказом Укравтодору № 451-К від 22 серпня 2016 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади за угодою сторін згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України з 23 серпня 2016 року (а.с. 7,11).

У період з 16 серпня 2016 по 2 вересня 2016 року ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні (а.с. 8).

З наказом про звільнення позивач ознайомлений 5 вересня 2016 року (а.с.11).

Встановлені обставини свідчать про те, що волевиявлення ОСОБА_1 на припинення трудових відносин з 15 серпня 2016 року (за його заявою) не відповідає волевиявленню Укравтодору про припинення трудових відносин з 23 серпня 2016 року (за наказом).

Отже, волевиявлення сторін щодо дати звільнення не може вважатись спільною домовленістю про припинення трудового договору у строк, визначений сторонами, а тому і бути підставою для звільнення за пунктом 1 статті 36 КЗпП.

Крім того, день звільнення ОСОБА_1 23 вересня 2016 року є останнім днем роботи (пункт 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Мінюсту, Мінсоцзахисту від 29.07.1993 № 58 з наступними змінами), і саме в цей день відповідачем складено акт про те, що ОСОБА_1 взагалі не має наміру на припинення трудових відносин (а.с. 133).

Отже, виходячи з того, що стаття 36 КЗпП не передбачає права на односторонні зміни умов угоди про розірвання трудового договору (пункт 8 Постанови № 9), а в день звільнення (23 вересня), який було визначено відповідачем самостійно, ОСОБА_1 не мав наміру звільнятись з роботи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність звільнення позивача за пунктом 1 статті 36 КЗпП.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що для застосування правил пункту 1 статті 36 КЗпП необхідна лише угода сторін про підстави припинення трудових відносин, а наступне припинення договору може бути здійснено у будь-який час.

Таке тлумачення правил застосування цієї норми суперечить основному змісту угоди, як взаємної домовленості про умови припинення відносин, та не відповідає правовій позиції, запровадженій Верховним Судом України (пункт 8 Постанови № 9).

Не має правового значення і посилання відповідача на неможливість звільнення ОСОБА_1 з 15 серпня 2016 року у звязку з тим, що його заява надійшла до Укравтодору лише 18 серпня 2016 року та мала пройти всі процедури за Типовою інструкцією з діловодства у центральних органах виконавчої влади, Ради міністрів АРК, місцевих органів виконавчої влади №1242 від 30 листопада 2011 року.

Фактичний порядок взаємодії між Укравтодором та Службою щодо документообігу, а також порядок діловодства не можуть спростовувати вимог трудового законодавства щодо підстав та порядку припинення трудових відносин.

Не може бути прийнято до уваги і посилання апелянта на неможливість дотримання Укравтодором строку звільнення (15 серпня) , визначеного позивачем з керівництвом Служби. Волевиявлення з боку власника або уповноваженого ним органу може виходити лише від тих осіб, які наділені повноваженнями звільняти працівників, а технічна неможливість дотримання узгодженого строку звільнення не позбавляє власника права на узгодження іншої дати або звільнення з інших підстав.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм трудового та процесуального права в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, апеляційна скарга не містить.

Доводи представника Служби, наведені у судовому засіданні апеляційного суду щодо розміру середнього заробітку, виходять за межі оскарження та доводів апеляційної скарги.

Рішення суду в частині визначення розміру середнього заробітку та стягнення заробітку зі Служби, сторони не оскаржують. Виходячи з меж апеляційного розгляду, оцінку законності та обґрунтованості судового рішення в цій частині позовних вимог колегія суддів не дає.

Колегія суддів звернула увагу на описку, допущену судом першої інстанції у даті наказу про звільнення. Але, виходячи з того, що належним способом захисту у спорах про незаконність звільнення є вимога про поновлення на роботі, а оцінка законності наказу про звільнення є лише підставою для поновлення трудових прав у цей спосіб, колегія суддів вважає, що цей недолік, у разі необхідності, може бути виправлений судом першої інстанції в порядку статті 219 ЦПК.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Державного агентства автомобільних доріг України відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

ОСОБА_4