Справа № 147/392/16-ц Провадження № 22-ц/772/2039/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 23 Доповідач Ковальчук О. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі :

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Денишенко Т.О., Панасюка О.С.

за участю секретаря Кирилюк Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Чарівна нива», за участю третіх осіб Державної реєстраційної служби у Тростянецькому районі, Відділу Держгеокадастру у Тростянецькому районі, про визнання договору оренди землі недійсним,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Чарівна нива» на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 7 червня 2017 року у цій справі,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що йому відповідно до Державного акта на право власності належить земельна ділянка площею 2,9020 га, що розташована на території Будянської сільської ради Тростянецького району Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У звязку із перебуванням за межами України позивач цієї земельною ділянкою не користувався, але йому стало відомо, що земельною ділянкою користується ТОВ «Чарівна Нива» на підставі договору оренди землі, укладеного між ним та цим товариством 01 червня 2011 року. Однак, такого договору ОСОБА_2 не укладав, ознайомившись із копією цього договору виявив, що проставлений у ньому підпис йому не належить, а сам договір було укладено у той час, коли він перебував за межами України. Доручення на укладення такого договору позивач нікому не надавав.

Пославшись на викладене, вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду та просив визнати зазначений договір оренди землі недійсним, скасувати його державну реєстрацію та зобовязати відповідача повернути належну йому земельну ділянку.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 7 червня 2017 року позов задоволено частково, зокрема, визнано недійсним вказаний договір оренди землі та зобовязано відповідача повернути позивачу зазначену земельну ділянку. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Фактично не погодившись із ухваленим рішенням у частині задоволених вимог, відповідач, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовну відмовити у повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дослідивши матеріали справи вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та в їх задоволенні відмовити з таких підстав.

Оскільки рішення суду оскаржується лише в частині задоволених вимог, тому, з огляду на положення ст. 303 ЦПРК України, в іншій його частині не перевіряється.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до положень статей 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії ВН № 044114, виданого на підставі розпорядження Тростянецької РДА від 26.12.2003 року №346, ОСОБА_2 належить земельна ділянка площею 2,9020 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території с.Буди Тростянецького району Вінницької області (а.с.11).

Цієї ділянкою користується відповідач у справі на підставі договору про її оренду, укладеного 01 червня 2011 року між ним та позивачем (а.с.5-7). Договір укладено строком на 10 років. Про передачу земельної ділянки складено акт прийому-передачі від 17 січня 2012 року (а.с. 8).

Із копії закордонного паспорта позивача вбачається, що він на дату укладення вказаного договору перебував за межами України (а.с.12-13).

Згідно з висновком експерта № 454-П від 23 лютого 2017 року підписи в стрічці «підпис орендодавця» в розділі «підписи сторін» у вказаному договорі оренди землі виконані ймовірно не ОСОБА_2 (а.с.210-213).

Свідок ОСОБА_3 пояснила, що вона є завідуючою складом ТОВ «Чарівна нива», у період з 2011 року по 2015 рік позивач разом із сімєю приїжджав на склад та отримував орендну плату за пай.

Свідок ОСОБА_4, пояснила, що вона працює у відповідача агрономом та особисто, з метою запропонувати укласти з ТОВ «Чарівна нива» договір оренди землі, приїзджала за місцем проживання ОСОБА_2, де з цього питання переговорила з його дружиною, яка повідомила останню, що обговорить таку пропозицію з чоловіком.

Згідно відомості про видачу зерна пайовикам ТОВ «Чарівна нива» за оренду земельних часток у 2012 року ОСОБА_2 отримав 500 кг ячменю (а.с. 28 т. 1).

Суд першої інстанції, встановивши вказані обставини справи, керуючись ст. ст. 3, 15, 16, 203, 215, 216, 777 ЦК України, ст.ст. 93, 124, 125, 152 ЗК України, ст. ст. 13, 14, 27, 33, 35 Закону України «Про оренду землі» дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про визнання недійсним договору оренди та зобовязання відповідача повернути земельну ділянку, оскільки спірний договір не було підписано позивачем.

Відповідач звертався із письмовою заявою про застосування судом строку позовної давності, однак суд підстав для застосування цього строку не знайшов, оскільки такий строк, на його думку, повинен застосовуватись із моменту укладення договору оренди землі, а цей договір укладений не був.

Оскільки висновком експерта встановлено, щодо договір ймовірно підписано не ОСОБА_2, а іншою особою, що також підтверджується відомостями про його відсутність на території України на момент укладення цього договору, тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що на час укладення цього правочину було відсутнє його вільне волевиявлення, спрямоване на настання відповідних правових наслідків.

Разом з тим, із висновком суду про відсутність підстав для застосування строку позовної давності погодитись не можна з таких підстав.

Згідно з положеннями ст. ст. 257, 261, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

До такого правового висновку, який відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для врахування іншими судами загальної юрисдикції, дійшов Верховний Суд України у справі № 6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року.

Положеннями ст. 319 ЦК України передбачено, що власність зобовязує.

Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЗК України власника земельної ділянки, окрім іншого, зобовязано забезпечувати використання земельної ділянки за цільовим призначенням, додержуватись вимог законодавства про охорону довкілля, підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі.

Тобто, власник земельної ділянки зобовязаний розсудливо та добросовісно ставитись до своїх прав, бути обізнаним про них та вживати заходів щодо виявлення та припинення їх порушень.

Із викладених вище обставин справи вбачається, що позивачу могло бути та було відомо про наявність оспорюваного правочину з часу його укладення, що він за умови розсудливого та добросовісного ставлення до своїх прав як власника земельної ділянки, міг і повинен був довідатись про їх порушення у звязку із вчиненням спірного договору та особу, яка ці права порушила після набуття чинності правочином, а тому саме з цього часу необхідно рахувати початок перебігу позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем у справі, проте з позовом ОСОБА_2 звернувсь лише в березні 2016 року.

Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не довів того факту, що він не знав і не міг дізнатися про порушення свого права понад встановлений загальний строк позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення в законній силі залишатись не може та відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню у частині задоволених позовних вимог, із постановленням у цій частині нового рішення про відмову у цих вимогах у звязку зі спливом позовної давності. В іншій частині рішення слід залишити без змін.

Враховуючи положення ст. 88, ч.4 ст. 316 ЦПК України, колегія суддів, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Чарівна нива» судовий збір у розмірі 606 грн. 32 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88, 303, 307, 309, 314, 316, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Чарівна нива» задовольнити, рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 7 червня 2017 року в частині задоволених позовних вимог скасувати, відмовивши у їх задоволенні. В іншій частині рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Чарівна нива» судовий збір у розмірі 606 грн. 32 коп.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення. На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т.О. Денишенко

ОСОБА_5