АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1327/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

відповідач ОСОБА_6

представника відповідача ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 27 квітня 2017 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

ПАТ "Універсал Банк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.09.2007 року між ВАТ "Універсал Банк" та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 19500 грн., термін повернення кредиту 25.082.2012 року зі сплатою 36% річних за користування кредитом.

Відповідач взяті на себе зобовязання, щодо повернення кредиту, не виконав, внаслідок чого станом на 02.10.2012 року має заборгованість в сумі 50278,96 грн., яка складається: 10567,15 грн. прострочена заборгованість по кредиту; сума дострокового стягнення кредиту - 3 320 грн; відсотки - 12 382,89 грн; підвищенні відсотки - 24 008,92 грн.

У звязку з чим, банк просив суд стягнути з ОСОБА_6 на свою користь заборгованість за кредитним договором в сумі 50 278,96 грн.

Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 27 квітня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПAT «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 34 211,07 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права і просить скасувати рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 27 квітня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Вислухавши сторону, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ "Універсал Банк" до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції прийшов до висновку, що не сплачені до моменту звернення банку до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Встановлено, що 06.09.2007 року між ВАТ "Універсал Банк" правонаступником якого є ПАТ "Універсал Банк" та відповідачем був укладений кредитний договір, відповідно до якого банк надав відповідачу грошові кошти в сумі 19500 грн., термін повернення кредиту 25.082.2012 року зі сплатою 36% річних за користування кредитом.

Відповідач взяті на себе зобовязання, щодо повернення кредиту, не виконав, внаслідок чого станом на 02.10.2012 року виникла заборгованість.

Положенням ч.1 ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Ст. 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до умов кредитного договору позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним, стаття 5 кредитного договору.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного 25 числа місяця, але згідно п.2.4. статті 5 кредитного договору протягом перших 3 днів з дати прострочення, якщо погашена заборгованість, підвищені ставки не зараховуються, тому строк позовної давності необхідно рахувати з 29 числа місяця, якщо це не вихідний або святковий день.

Виходячи з вищевикладеного, правильним є висновок суду першої інстанції про те, що оскільки умовами кредитного договору передбачені окремі самостійні зобов'язання позичальника із повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Згідно Постанови та правової позиції Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-116 цс 13, положення яких є обовязковими до застосування судами при вирішенні аналогічних спорів: «Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобовязання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. У разі встановлення у договорі різних видів цивільно-правової відповідальності за різні порушення його умов, одночасне застосування таких заходів відповідальності не свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.».

За наявності заяви про застосування строків позовної давності, зробленої відповідачем до ухвалення судом першої інстанції рішення в своїх запереченнях на позов (а.с. 121-122) суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог лише в межах трирічного строку позовної давності.

Висновки суду першої інстанції відповідають виниклим правовідносинам у спорі, а рішення суду першої інстанції є правильним та ухвалене без порушень норм матеріального та процесуального права.

Доводи апелянта про те, що підвищені відсотки за порушення зобовязання є неустойкою, не відповідають умовам договору та нормам матеріального права, так як мають різну природу їх виникнення та нарахування.

Також безпідставними доводи апелянта є і в частині заперечень на позов про те, що він не отримував кредитних коштів, так як своїми діями по користування кредитом та частковому виконанню зобовязання за кредитним договором відповідач підтвердив отримання коштів за кредитним договором згідно меморіального ордеру.

Направленою вимогою від 09.04.2009 року позивач просив відповідача погасити виниклу заборгованість за кредитним договором станом на день направлення листа, а не ставив питання про повне дострокове повернення кредиту (а.с. 20), тому позивач не переносив строки виконання зобовязання за даним кредитним договором, а доводи апелянта в цій частині також є безпідставними. Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. В направлені вимозі позивач не ставив питання про дострокове повернення частини позики, що залишилась, а лише просив сплатити прострочений борг.

Посилання апелянта в своїй апеляційній скарзі про те, що наявний в матеріалах справи розрахунок суми заборгованості за кредитним договором, є неналежним доказом, на думку колегії суддів є безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, оскільки складений розрахунок заборгованості ОСОБА_6 за договором кредиту підписаний уповноваженою особою та завірений печаткою, відповідачем не спростований.

Заява представника відповідача про необхідність застосування до виниклих правовідносин Закону України «Про споживче кредитування» є безпідставними, так як на час ухвалення рішення судом першої інстанції даний закон не набрав чинності.

Інші доводи апеляційної скарги ретельно перевірені судом апеляційної інстанції і також визнані безпідставними.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, ст.308, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 27 квітня 2017 року відхилити, а рішення Монастирищенського районного суду Черкаської області від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з часу проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :