Справа № 515/769/17
Провадження № 2/515/1264/17
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року. Татарбунарський районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді Семенюк Л.А.

за участю секретаря Унгурян Т.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача-адвоката ОСОБА_2

відповідача представника Білоліської сільської ради

Татарбунарського району Одеської області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Татарбунари цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай),

В С Т А Н О В И В:

08 червня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області, в якому просить визнати за ним право на земельну частку (пай), посилаючись на слідуючі обставини.

28 вересня 1995 року в селі Білолісся Татарбунарського району Одеської області померла бабуся позивача ОСОБА_3. Після її смерті залишилась земельна частка (пай) розміром 6,63 умовних кадастрових гектар, що перебувала у колективній власності КСП ім.Кутузова Татарбунарського району, відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД №0144203, виданого 12.11.1996 року Татарбунарською районною державною адміністрацією на імя ОСОБА_4.

Батько позивача ОСОБА_5, який помер 10 січня 2008 року, покинув його в ранньому віці на виховання бабусі, створивши нову сімю, і з того часу не проживав та не спілкувався з позивачем. Позивач проживав з бабусею аж до її смерті і на теперішній час проживає в її будинку. На початку 1994 року позивач втратив ногу через нещасний випадок на виробництві, в звязку з чим не міг працювати. Бабуся, не дивлячись на похилий вік, утримувала та піклувалась про нього до дня своєї смерті. Тому, спадкову земельну частку (пай), на думку позивача, він має право успадкувати, відповідно до ст.531 ЦК України в редакції 1963 року, оскільки знаходився на утриманні бабусі більше року.

При зверненні до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка залишилась після смерті бабусі, позивачу було відмовлено в прийнятті заяви та відкритті спадкової справи у звязку з втратою шестимісячного строку для подачі заяви про прийняття спадщини, та не надання доказів фактичного прийняття спадку.

Однак, позивач вважає, що він фактично вступив в управління спадковим майном, оскільки не відмовився від спадщини, яка залишилась після смерті бабусі, має на руках оригінал правовстановлюючого документу на право на земельну частку (пай) спадкодавця, та отримував орендну плату за користування земельним паєм, який належав бабусі.

Крім того, позивач зазначає про наявність розбіжностей у правовстановлюючих документах спадкодавця у написанні її імені, де в свідоцтві про смерть імя спадкодавця вказано «Агрипина», а в сертифікаті на право на земельну частку (пай) - «Агрепіна».

Оскільки на момент відкриття спадку діяв ЦК в редакції 1963 року, то згідно ч.1 ст. 549 даного кодексу, визнається, що спадкоємець прийняв спадок, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Зазначені обставини, а також виявлені розбіжності у написанні імені спадкодавця, стали причиною звернення позивача до суду з вказаним позовом про визнання за ним права на земельну частку (пай), оскільки в позасудовому порядку реалізувати своє право на спадкування зазначеного спадкового майна, він позбавлений можливості.

Представник позивача адвокат ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність, повністю підтримуючи позовні вимоги (а.с.27 ).

Представник Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області направив до суду заяву з проханням заслухати справу у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує, вважаючи їх обґрунтованими та законними (а.с.18).

Згідно з частиною 2 статті 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У такому разі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності з вимогами частини 2 статті 197 ЦПК України, не здійснюється.

У зв'язку з цим, з огляду на належне сповіщення сторін про дату, час та місце розгляду справи, надходження від них заяв про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі.

Дослідивши позовну заяву та надані сторонами письмові докази, суд, враховуючи визнання позову відповідачем (а.с. 18), що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і інтересів сторін та інших осіб, відповідно до частини 4 статті 174 ЦПК України, вважає можливим позов задовольнити, виходячи з наступного.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Згідно ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Згідно п.4 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України - Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Таким чином, до відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство, чинне на час відкриття спадщини. Оскільки спадщина по даній справі відкрилась 28 вересня 1995 року - в день смерті спадкодавця ОСОБА_3, коли діяв ЦК УРСР (1963 року), зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем за законом, як непрацездатна особа, яка перебувала на утриманні своєї померлої бабусі ОСОБА_3 не менше одного року до її смерті, та має право на, належну спадкодавцю, спадкову земельну частку (пай). Однак, отримати свідоцтво про право на спадщину по закону в порядку ст. 531 ЦК (в ред. 1963 року), через нотаріальну контору, він не має можливості, у звязку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини та відсутності доказів фактичного прийняття спадку, про що свідчить відмова нотаріуса (а.с.10) та через виявлені розбіжності у написанні імені спадкодавця в свідоцтві про смерть та в сертифікаті на право на земельну частку (пай), що позбавляє позивача можливості підтвердити документально факт належності правовстановлюючого документу померлому.

Вказані обставини підтверджуються наступними доказами:

- копією свідоцтва про народження за ІУ-УР №533816 від 05.10.1962 року (а.с.4), згідно якого ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є батьками ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1;

- копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 036742 від 29.09.1995 року (а.с.5), згідно якого ОСОБА_3 померла 28 вересня 1995 року в с. Білолісся, Татарбунарського району, Одеської області;

- копією свідоцтва про смерть серії І-ЖД №123056 від 11.01.2008 року (а.с.6), згідно якого ОСОБА_5 (батько позивача) помер 10 січня 2008 року в с. Білолісся Татарбунарського району Одеської області;

- копією сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД за №0144203 від 12.11.1996 року (а.с.7), на підставі якого ОСОБА_4 належить право на земельну частку (пай), що перебувала у колективній власності КСП ім. Кутузова Татарбунарського району, розміром 6,63 в умовних кадастрових гектарах;

- копією рішення виконавчого комітету Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області від 25.07.2005 року (а.с.8), згідно якого Білоліська сільська рада Татарбунарського району вирішила оформити право власності на житловий будинок, який розташований в с. Білолісся по вул. Гагаріна, 31 на імя ОСОБА_1 та видати свідоцтво про право власності на вказаний будинок;

-довідкою №1298, виданою Білоліською сільською радою Татарбунарського району Одеської області від 19.12.2016 року (а.с.9), із якої слідує, що ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, на день своєї смерті, яка настала 28.09.1995 року була зареєстрована та проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3. На момент її смерті з нею разом за вказаною адресою проживав, був зареєстрований та вели спільне господарство: ОСОБА_1 онук померлої, ІНФОРМАЦІЯ_4, який через втрату працездатності тимчасово знаходився на її утриманні. Вказане підтверджується також витягом з погосподарської книги №8 за 1993-1995 роки виконавчого комітету Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області (а.с.26);

- листом нотаріуса №312/01-16 від 25.04.2017 року (а.с.10), із якого слідує, що позивачу відмовлено в прийнятті заяви та відкритті спадкової справи у звязку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини та не надання належних доказів фактичного прийняття спадщини;

- інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №48209324 від 26.06.2017 року (а.с.25), наданою приватним нотаріусом ОСОБА_8, якою повідомляється, що за результатами пошуку спадкової справи після померлої 28.09.1995 року ОСОБА_3 - інформація відсутня;

Відповідно до ст. 531 ЦК УРСР (в ред. 1963 року), до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його

смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні з спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства.

Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Момент відкриття спадщини міститься в правилі ст. 525 цього Кодексу, а саме моментом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини це акт, який поширюється на всі обєкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі.

Ст. 5 Земельного кодексу України в редакції 1990 року визначала, що право на земельну частку може бути передано у спадщину в порядку і на умовах, передбачених цивільним законодавством щодо спадкового майна.

Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР (1963 року), якщо спадкоємець в установлений ст. 549 цього Кодексу строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)).

Пунктом 5 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачена видача сертифікатів на право на земельну частку.

Згідно ст.1-2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», зі змінами станом на 02.10.2012 року, право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Згідно п. 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, зі змінами станом на 01.07.2014 року, сертифікат на право на земельну частку (пай) є виданим державою документом, що підтверджує наявність у особи права на земельну частку (пай). Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

Так, успадкувавши після смерті своєї бабусі ОСОБА_3 належну останній на день смерті земельну частку (пай), спадкоємець ОСОБА_1 позбавлений можливості оформити на своє імя вищезазначене спадкове майно через відмову нотаріуса, якому необхідно надати докази фактичного прийняття спадщини та довести, що він не пропустив шестимісячний строк на прийняття спадку, що є перешкодою для реалізації ним спадкових прав. (а.с.10). Крім того, перешкодою є наявність розбіжностей у написанні імені спадкодавця у правовстановлюючих документах.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду № 5 від 31.03.1995 року із змінами внесеними від 25.05.1998 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину.

Таким чином, враховуючи, що прізвище та по батькові спадкодавця у свідоцтві про смерть та у сертифікаті на право на земельну частку (пай) співпадають, вказані документи є в наявності на руках у позивача, який отримує по сертифікату орендну плату за користування земельним паєм, при відсутності заперечень відповідача (а.с.18), суд вважає доведеним факт належності спадкодавцю ОСОБА_3 сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД за №0144203 від 12.11.1996 року (а.с.7), виданого 12.11.1996 року Татарбунарською районною державною адміністрацією на імя ОСОБА_4. Крім того, суд вважає доведеним факт прийняття спадщини позивачем, який був зареєстрований та проживав за адресою спадкодавця на момент відкриття спадщини (а.с.9, 26), не відмовився від спадщини, яка залишилась після смерті бабусі, має на руках оригінал правовстановлюючого документу на право на земельну частку (пай) спадкодавця, та отримував орендну плату за користування земельним паєм, який належав його бабусі.

Згідно ст. ст. 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюєтся або не визнається іншою особою.

За встановлених обставин, які підтверджуються дослідженими судом належними та допустимими доказами, які узгоджуються між собою та є достатніми, за відсутності заперечень відповідача (а.с.18) , враховуючи, що спадкодавцю ОСОБА_3 дійсно належав сертифікат на право на земельну частку (пай) розміром 6,63 в умовних кадастрових гектарах, що перебувала у колективній власності КСП ім. Кутузова Татарбунарського району, про що свідчить копія сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0144203 (а.с.7), при відсутності можливості вирішити спір у позасудовому порядку, про що свідчить відмова нотаріуса (а.с.10), суд вважає, що за ОСОБА_1, як спадкоємцем за законом, який перебував на утриманні померлої, не менше одного року, що також доведено письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні (а.с. 9,26), повинно бути визнано право на спадкову земельну частку (пай) розміром 6,63 в умовних кадастрових гектарах, відповідно до вищезазначеного сертифікату на право на земельну частку (пай), виданого 12.11.1996 року Татарбунарською районною державною адміністрацією на імя ОСОБА_4, померлої 28.09.1995 року.

Керуючись ст.ст. 529, 531, 548, 549, 550 ЦК УРСР (1963 року), ст.ст. 5,15,16,392 ЦК України ст.ст.15,16, 58-60, 158, 174, 197, 209, 212, 214-215, 256 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Білоліської сільської ради Татарбунарського району Одеської області про визнання права на земельну частку (пай) - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5 (паспорт серії КК №826239, виданий Татарбунарським РВ УМВС України в Одеській області 04.04.2002 року), як спадкоємцем за законом, який перебував на утриманні спадкодавця не менше одного року до його смерті, право на земельну частку (пай) розміром 6,63 в умовних кадастрових гектарах, посвідчене сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0144203, виданого Татарбунарською районною державною адміністрацією 12 листопада 1996 року на імя ОСОБА_4, померлої 28 вересня 1995 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Татарбунарський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Семенюк