АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1045/17 Головуючий 1 інст. Сугачова О.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : ОСОБА_1В,

ОСОБА_2

за участю секретаря: Єрьоменко О.В.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 Узочукву Крістофера та ОСОБА_4 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 Узочукву Крістофера, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 Узочукву Крістофера, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилалось на те, що 22 серпня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 70693 доларів США строком до 23 серпня 2038 року.

В забезпечення виконання кредитних зобов'язань 22 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк» правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір поруки.

Зобов'язання за кредитним договором відповідач не виконує, у зв'язку з чим станом на 18 липня 2014 року сума заборгованості за кредитним договором становить 4240314,95грн.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна», уточнивши позовні вимоги, просило суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 22 серпня 2008 року в розмірі 4240314,95 грн., а також судові витрати.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 20 травня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 Узучукву Крістфера та ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором від 22 серпня 2008 року № ML-703/261/2007 у розмірі 1853426,74 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.11.2016 року ухвалу апеляційного суду Харківської області від 20.05.2015 року скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, ОСОБА_3 Узочукву Крістофер та ОСОБА_4 звернулися з апеляційною скаргою та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просили рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що оскільки відповідач не виконав умови кредитного договору, допустив утворення заборгованості, що є підставою для стягнення солідарно з нього та поручителя суми боргу з урахуванням зменшення розміру пені з підстав, передбачених ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Проте, з такими висновками суду повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судовим розглядом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 22 серпня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № ML-703/261/2007, згідно з умовами якого останній отримав кредит у сумі 70693 доларів США з кінцевим терміном повернення кредиту 23 серпня 2038 року.

Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику ОСОБА_3 кредитні кошти в зазначеному розмірі.

26 липня 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно з умовами якого до позивача перейшли всі права щодо права вимоги до боржника за кредитним договором від 22 серпня 2008 року.

Згідно зі ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК.

Стаття 1050 ЦК України встановлює, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Позивач, звертаючись з позовом до суду просив стягнути заборгованість за кредитним договором № ML-703/261/2007 від 22 серпня 2008 року станом на 18 липня 2014 року у сумі 4240314,95 грн., з яких: 819295,79 грн. - заборгованість за тілом кредиту (еквівалентно станом на 18 липня 2014 року 69907,52 доларів США), 107417,58 грн. - заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками (еквівалентно станом на 18 липня 2014 року 9165,55 доларів США), а також 3313601,57 грн. - пеня (еквівалентно станом на 18 липня 2014 року 282737,53 доларів США).

Між тим, колегія суддів, з урахуванням висновків, викладених в ухвалі Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.11.2016 року, що в силу ч. 4 ст. 338 ЦПК України є обовязковим для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги банку частково та стягнути заборгованість з ОСОБА_3 в сумі лише 221463,8 доларів США, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 свої зобов'язання за вказаним договором щодо повернення кредиту та відсотків за його користування належним чином не виконував, останній платіж за кредитом був здійснений ним 22 червня 2009 року до закінчення терміну дії договору.

В своїх запереченнях відповідач ОСОБА_3 наполягав на застосуванні позовної давності по кожному з платежів окремо.

Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов'язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14) та 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14), від 03 червня 2015 року (№ 6-31цс15).

Оскільки ОСОБА_3 останній платіж було здійснено 22.06.2009 року, а банк звернувся до суду з позовом лише 16.06.2013 року, що також встановлено ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.11.2016 року, то колегія суддів дійшла висновку про підставність доводів ОСОБА_3 щодо застосування строку позовної давності до кожного платежу окремо, оскільки повернення кредиту визначено умовами кредитного договору саме періодичними щомісячними платежами, які обчислюються з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з ОСОБА_3 на користь банку в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ML-703/261/2007 від 22 серпня 2008 року суми в розмірі 110731,9 доларів США: яка складається з наступного: тіло кредиту - 69907,52 доларів США, що еквівалентно (станом на 18 липня 2014 року) 819295,79 грн., заборгованість за нарахованим та несплаченим відсоткам за період з 23.09.2010 року по 23.09.2013 року у сумі 31981,64 доларів США, що еквівалентно (станом на 18 липня 2014 року) 406166,86 грн. а також відсотків з урахування уточнених позовних вимог за період з 23.10.2013 року по 18.07.2014 року у сумі 8842,80 доларів США, що еквівалентно (станом на 18 липня 2014 року) 133460,76 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчисляється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до п. 3.1.1. ст. 3 ч. 2 кредитного договору № ML-703/261/2007 від 22 серпня 2008 року, укладеного між між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_3 за порушення прийнятих на себе зобовязань за кредитним договором, позичальник зобовязаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасного виконання зобовязання, за кожен день прострочки, пеня сплачується додаткового до прострочених сум.

У кредитних договорах термін позовної давності обмежує в часі зобов'язання позичальника на сплату боргу і пред'явлення до нього вимог з боку кредитора в судовому порядку. Загальна позовна давність в Україні становить три роки (ст. 257 ЦКУ). А в частині стягнення пені та штрафу застосовується спеціальна позовна давність протягом одного року відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Таким чином, сума пені за один рік складає 39863505,6 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 466402763 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Частиною 3 ст. 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Тому колегія суддів вважає за можливе зменшити суму пені, що підлягає стягненню до суми заборгованості за тілом кредиту та відсотками.

Оскільки максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України, оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, то пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні, а тому колегія суддів стягує з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пеню саме в гривневому еквіваленті в сумі 1295563, 23 грн. (110731,9доларів США (станом на 18 липня 2014 року)).

Крім того, підлягають задоволенню доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 щодо відмови у задоволенні позовних вимог щодо нього як поручителя, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч. 3 ст. 16 ЦК України).

За змістом ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право й кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Ужитий законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України термін «порука» використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання, які призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Таке збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується.

Звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою, на підставі ст. 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (ст. ст. 3, 12-15, 20 ЦК України; ст. ст. 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України) необхідно дійти висновку про те, що в разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 10 вересня 2014 року, справа № 6-32цс14, від 04 лютого 2015 року, справа № 6-243цс14).

Матеріали справи містять дані про те, що ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк» дійсно уклали вказаний кредитний договір, в якому в п. 3 ч. 1 передбачено або фіксована або плаваюча процентна ставка. Остаточна саме фіксована процентна ставка визначена в розмірі 13,99% в додатку № 1 до кредитного договору «Графік платежів».

До кредитного договору укладались додаткові договори: № 1 від 16.01.2009 року з новою редакцією графіку платежів (п. 2.1.1) і збільшенням відповідальності по фіксованим процентам на 4% (п. 2.1.4, 2.1.5); № 3 від 17.03.2010 року за новою редакцією Графіку платежів (п. 2.1.3) із зменшенням фіксованого процентного розміру (ставки) з 22.03.2010 року по 23.08.2010 року 6,5% (п.2.1.1) і збільшенням фіксованого процентного розміру з 23.08.2010 року до 22.02.2010 року 14,09% (п. 2.1.1.1), а з 22.02.2011 року плаваюча процентна ставка (п. 2.1.2), але в графіку платежів розмір процентів визначений 14,09 (FIDR + 6,59%); № 4 від 17.03.2010 року з правом дострокової вимоги виконання зобовязань і цілому або у визначений банком частині; № 5 від 22.08.2011 року, яким розмір процентів (ставка) по періодам 22.08-22.11.2011 року 6,5%, 22.11. до 22.05.2012 року 13,10%, а з 22.05.2012 року до повного виконання плаваюча ставка (п. 2.1.1., 2.1.1.1, 2.1.2) , але в графіку платежів розмір процентів визначений 13,1% (FIDR + 7,1%); № 6 від 22.08.2011 року знов із збільшенням відповідальності по процентам (п.2), в той час коли відповідальність на 4% вже є в додатковому договорі № 1.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що банк без належного повідомлення поручителя та згоди на зміну умов кредитного договору збільшив обсяг відповідальності за договором, що є підставою для припинення поруки з підстав, передбачених ч. 1 ст. 559 ЦК України.

З підстав наведеного, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та скасування рішення суду 1 інстанції відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» щодо стягнення з ОСОБА_3 Узучукву Крістофера заборгованості за кредитним договором № ML-703/261/2007 від 22 серпня 2008 року у сумі 221463,8 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 18.07.2014 року еквівалентно 2591126,46 грн. та відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя ОСОБА_4.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 Узочукву Крістофера, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 березня 2015 року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_3 Узочукву Крістофера, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 Узочукву Крістофера на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором №МL-703/261/2007 від 22.08.2008 року у сумі 221463,8 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 18.07.2014 року становить 2591126,46 грн., яка складається з тіла кредиту у сумі 69907,52 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 18.07.2014 року складало 819295,79 грн., з нарахованих та не сплачених відсотків у сумі 40824,44 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 18.07.2014 року складало 477645,9 грн. та пені в сумі 1295563,23 грн. що за офіційним курсом НБУ станом на 18.07.2014 року становить 110731,9 доларів США.

У задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Ю.А. Пономаренко

Судді - Л.В. Карімова

ОСОБА_2