Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі :

головуючого судді Григоренка М.П.,

суддів : Бондаренко Н.В., Шимківа С.С.,

секретар судового засідання Москалик Т.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 11 травня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сімєю та поділ майна,

В С Т А Н О В И Л А :

03 листопада 2016 року ОСОБА_2 звернулася в Рокитнівський районний суд з позовом до ОСОБА_1, в якому просила з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 10.11.2016 року, встановити факт спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сімєю чоловіка та жінки без укладення шлюбу, в період з 1993 року по 1999 рік та в порядку поділу спільного сумісного майна, набутого під час проживання однією сімєю визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку №26-А по вул. Л.Українки у с. Рокитне Рокитнівського р-ну Рівненської обл., який зареєстрований за ОСОБА_1

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що з 1993 року вони з відповідачем проживали разом, як сім»я, без укладення шлюбу. З початку спільного проживання вони почали будувати будинок на земельній ділянці, яка в 1993 році була виділена ОСОБА_1 Всі спільні кошти вкладали в будівництво, здійснювали ремонтні роботи, купували меблі та витрачали спільні кошти на інші потреби.

_____________________________________________________________________

Провадження № 22-ц/787/1059/2017 Головуючий у 1 інстанції : Комзюк А.Ф.

Доповідач : Григоренко М.П.

З 1995 року по 1997 рік вони з відповідачем проживали у квартирі її матері, а в 1998 році перейшли жити в недобудований будинок, в якому була придатна для проживання одна кімната, в інших кімнатах будівельні роботи завершені не були. 15 листопада 1999 року сторони зареєстрували шлюб, який було розірвано 25 листопада 2014 року. Після розлучення спору про поділ спільного майна не виникало, однак, зареєструвати своє місце проживання позивач не могла, оскільки будинок був недобудований, відповідно право власності зареєстровано не було.

Відповідач усно погоджувався, щоб право власності на будинок зареєструвати порівно, проте, у жовтні 2016 року їй стало відомо, що 06.06.2016 року ОСОБА_1 самостійно зареєстрував право власності на даний будинок, зареєструвавши там себе та своїх дітей і онука. З 2006 року відповідач у спірному будинку не проживає і спілкування між ними припинилось. Син відповідача з сім»єю у спірному будинку ніколи не проживали.

З 1993 року вона вкладала всі зароблені кошти в будівництво будинку, наймала робітників, майстрів для будівельних та ремонтних робіт, намагалась добудувати почате будівництво. На даний час вона утримує даний будинок, сплачуючи комунальні послуги та обробляючи присадибну ділянку біля будинку.

Із цих підстав просила позов задовольнити.

Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 11 травня 2017 року позов задоволено.

Встановлено факт проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в період з 1993 року по 1999 рік.

В порядку поділу спільного майна, набутого під час проживання однією сімєю, визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 житлового будинку, загальною площею 80,9 кв.м., житловою - 50,6 кв.м., який знаходиться в с. Рокитне по вул. Л.Українки, 26-А, Рокитнівського району Рівненської області, який зареєстрований за ОСОБА_1

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1378 грн.

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликається на його незаконність, через порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також невідповідність висновків суду обставинам справи.

Вказує, що норми ст. 74 Сімейного кодексу України та ст. 368 ЦК України, які застосував суд першої інстанції, не поширюються на правовідносини, які виникли між сторонами у справі. Суд мав застосувати норми чинних на той час Цивільного кодексу УРСР, Кодексу про шлюб та сім»ю України та Закону України «Про власність».

Спірні правовідносини між ним та позивачкою склалися та існували до 1999 року, тобто до моменту набрання чинності СК України (01.01.2004р.), а тому не можуть регулюватися цим Кодексом.

Жодного належного доказу участі позивача у будівництві спірного будинку суду не було надано. Показання свідків не підтверджують факт проживання з ОСОБА_2 однією сімєю без реєстрації шлюбу саме з 1993 року.

Вважає несправедливим визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку лише за те, що вона інколи готувала обіди будівельникам. Кошти на харчування будівельникам давав він (ОСОБА_1Ф.).

Крім того, суд не дав належної оцінки показам свідка ОСОБА_3, який безпосередньо брав участь у будівництві будинку (починаючи з фундаменту і до даху), який пояснив, що наймав, оплачував роботу і здійснював харчування будівельників тільки ОСОБА_1, а вперше побачив ОСОБА_2 в 1999 році, до того часу її не знав і на будівництві не бачив.

Зазначає, що він багато часу проводив за межами області на заробітках, між ним та позивачем не було спільних прав та обовязків, вони не вели спільно домашнє господарство, не було спільного бюджету та побуту, він більше часу проводив та жив з другою дружиною та сином ніж з позивачкою. ОСОБА_2 не брала участі в будівництві житлового будинку, який знаходиться в с. Рокитне, по вул. Л.Українки, 26-А, Рокитнівського р-ну, Рівненської обл.

Із цих підстав просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач вказує, що оскаржуване рішення вважає законним та обґрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

В ході апеляційного розгляду справи представник відповідача ОСОБА_4 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивач та її представник ОСОБА_5 просили відхилити апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та вивчивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі, суд першої інстанції керувався положеннями статті 74 СК України та статті 368 ЦК України і вважав доведеним, що спірний будинок побудований сторонами за час проживання їх однією сімєю, а тому є обєктом права спільної сумісної власності, а відтак позивач має право на визнання за нею права власності на 1/2 його частину.

Проте, на розсуд колегії суддів, оскаржуване рішення підлягає скасуванню, у звязку із невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права, з ухваленням у справі нового рішення.

По справі встановлено і це визнають обидві сторони, що спірний будинок був збудований у 1998 році, але обєктом цивільних прав він став лише з 03 червня 2016 року, коли відповідач у встановленому порядку зареєстрував за собою право власності на вказаний житловий будинок.

При цьому, по справі також встановлено, що державну реєстрацію свого права власності на житловий будинок, що знаходиться в с. Рокитне по вул. Л.Українки, 26-А, Рокитнівського району Рівненської області, ОСОБА_1 здійснив майже через півтора року після розірвання шлюбу із позивачем і остання у встановленому порядку жодним чином не ставила питання про скасування цієї державної реєстрації з тих підстав, що відповідач не є одноосібним власником вищевказаного майна та не просила визнати за нею право спільної сумісної власності на це майно, а відразу заявила вимогу про поділ цього майна, як таке, що було набуте нею і ОСОБА_6 за час спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 1993 по 1999 роки.

Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Поділивши спірне нерухоме майно та визнавши за позивачкою право власності на 1/2 частину цього майна, право на яке, як обєкт нерухомості, відповідач набув у встановленому порядку вже після розлучення із ОСОБА_2 і яке у встановленому порядку ніким оспорено не було, суд першої інстанції фактично допустив порушення права власності останнього на це майно.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

На розсуд колегії суддів, суд першої інстанції дійшов хибного висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають вирішенню на підставі статті 74 СК України та статті 368 ЦК України.

Відповідно до статей 16, 17 Закону України "Про власність", статті 22 КпШС України, який був чинним до 1 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю.

В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України" (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України "Про власність", відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Із змісту вищевказаних правових норм випливає, що до відносин, які виникли до 1 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі КпШС України), яким не передбачено можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю.

Таким чином, слід прийти до висновку, що позивач обрала не вірний спосіб захисту своїх прав, тому, з огляду на вищевикладене, в задоволенні позовних вимог останній має бути відмовлено, за безпідставністю.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 315 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Рокитнівського районного суду Рівненської області від 11 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сімєю та поділ майна відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий М.П. Григоренко

Судді : Н.В. Бондаренко

ОСОБА_7