Справа № 463/5109/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/783/4092/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

при секретарі: Цапові П.М.,

за участю: апелянта(позивача) ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 травня 2017 року,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені ОСОБА_4 про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за весь час затримки виплати належних сум при звільненні- відмовлено.

Дане рішення оскаржив позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема вказує, на те, що судом не взято до уваги доказів, які були ним подані та не надано їм належної оцінки. Так, не взято до уваги те, що роботодавець в односторонньому порядку змінив умови контракту з ним без внесення змін до даного контракту, що є грубим порушенням чинного трудового законодавства. Крім того, судом не враховано, що його не повідомляли про те, що з ним не буде продовжуватись контракт, що дає підстави стверджувати про те, що із ним контракт продовжений на новий строк, тобто до 03.07.2023 року. Вважає, що відповідачем було грубо порушено норми трудового законодавства, оскільки йому не було надано додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів. Таке право в нього було передбачено Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», як учаснику бойових дій, однак суд не врахував цієї обставини, що він мав бажання отримати дану відпустку і навіть скерував відповідну заяву, але отримав відмову про яку дізнався лише 13.10.2016 року ознайомившись з відповідними листом від університету. Крім того, вказує, що відповідач порушив ст.ст.47,116 КЗпП України, оскільки при звільненні його з роботи він мав право на виплату середнього заробітку за весь час затримки виплати належних йому сум при звільненні з роботи по день фактичного розрахунку у відповідності до ст. 117 КЗпП України. Також вказує, що у зв'язку із незаконними та протиправними діями відповідача, йому завдано моральної шкоди, психологічного розчарування у нього погіршився стан здоров'я, він відчуває психологічний дискомфорт, розуміючи про можливі проблеми, які можуть виникнути у нього при наступному працевлаштуванні. Відтак, просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника відповідача ОСОБА_3 на її заперечення, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам закону, є справедливим і обґрунтованим.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення останнього відбулось із дотриманням вимог КЗпП України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих правових норм правом звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або спорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також органи і особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Матеріалами справи та судом встановлено, що наказом від 30.12.2008 року № 648-3 ОСОБА_2 був призначений на посаду завідуючого кафедри правознавства Львівського національного університету ветеринарної медицини та біотехнологій імені ОСОБА_4 до оголошення конкурсу. В подальшому, наказом від 30.06.2009 року за № 294-3 термін його роботи на посаді завідувача кафедри за контрактом було продовжено до 30.06.2016 року, як обраному за конкурсом.

Відповідно до укладеного контракту між Львівським національним університетом ветеринарної медицини та біотехнологій імені ОСОБА_4 та ОСОБА_2 від 03.07.2009 року (а.с.20-25), останнього призначено на посаду завідувача кафедри правознавства на термін з 03.07.2009 року по 03.07.2016 року.

Наказом від 01.09.2015 року № 764-3, ОСОБА_2 переведений на посаду доцента кафедри філософії згідно діючого контракту до 30.06.2016 року (а.с.41). Перейменовано кафедру філософії у звязку із реорганізацією структурних підрозділів на кафедру філософії, педагогіки і права на підставі наказу від 22.02.2016 року № 83-3 (а.с.8-9).

Наказом Львівського національного університету ветеринарної медицини імені ОСОБА_4 від 10.03.2016 року № 114-3 (а.с.37-39), доцента кафедри філософії, педагогіки і права ОСОБА_2 повідомлено про майбутнє звільнення у звязку із закінченням дії контракту з 30.06.2016 року відповідно до п.2 ст.36 та п.2 ст.23 КЗпП України. Наказом від 09.06.2016 року № 402-3 (а.с.34-36), прийнято рішення про звільнення ОСОБА_2 з 30.06.2016 року у звязку із закінченням дії контракту відповідно до п.2 ст.36 та п.2 ст.23 КЗпП України та виплатою компенсації за невикористані відпустки тривалістю 93 дні.

На підставі заяви позивача від 16.06.2016 року (а.с.12), наказом від 17.06.2016 року № 442-3 (а.с.13), ОСОБА_2 надано невикористану відпустку за 2014-2015 роки на 37 календарних днів з 21 червня по 28 липня 2016 року та відпустку за 2015-2016 роки на 56 календарних днів з 29 липня по 23 вересня 2016 року. Прийнято рішення про звільнення позивача у звязку із закінченням дії контракту відповідно до п.2 ст.36 та п.2 ст.23 КЗпП України з 23.09.2016 року.

У звязку із перебуванням ОСОБА_2 на листку непрацездатності від 30.08.2016 року АГС № 397271, наказом від 20.09.2016 року № 734-3 (а.с.14) було продовжено його відпустку на 11 календарних днів з 24 вересня по 04 жовтня 2016 року у звязку із хворобою. Відтак, пункт 2.1 наказу від 17.06.2016 року № 442-3 викладено у такій редакції: «звільнити ОСОБА_2 доцента кафедри філософії, педагогіки та права у звязку із закінченням терміну дії контракту (п.2 ст.23 КЗпП України) відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України з 04 жовтня 2016 року. На виконання даного наказу, Львівським національним університетом ветеринарної медицини та біотехнологій імені ОСОБА_4, 04.10.2016 року було внесено відповідний запис про звільнення до трудової книжки позивача (а.с.51).

Частина 3 ст. 21 КЗпП України передбачає, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обовязки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування Контракту визначається законами України.

Враховуючи наведене, законодавець відносить контракт до строкового трудового договору.

Так, у рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 щодо офіційного тлумачення ч.3 ст.21 КЗпП України акцентовано увагу на те, що незважаючи на ці (які містить ст.9 КЗпП України) та інші застереження, що містяться у Кодексі законів про працю України та інших актах трудового законодавства України і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору, тощо.

Таким чином, при укладенні контракту закон надає право сторонам установлювати підвищену відповідальність особи й додаткові підстави для розірвання трудового договору контракту.

Згідно з п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

На цій підставі може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Припинення трудового договору через закінчення строку не потребує заяви чи якогось волевиявлення працівника, оскільки свою волю на укладення строкового трудового договору він виявив під час його укладення, а тому погодився на припинення такого договору в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Пунктом 3 статті 54 Закону України "Про вищу освіту" передбачено, що педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

Пунктом 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України №744 від 24.12.2002 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.07.2013 року за №600/7921, зазначено, що відповідно до чинного законодавства при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у том числі контракт; термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін; вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін.

У відповідності до ст.23 КЗпП України, трудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в суді, про припинення трудових відносин із ОСОБА_2 у звязку із закінченням дії контракту, його завчасно та належно було повідомлено наказом від 10.03.2016 року № 114-3 про майбутнє звільнення у звязку із закінченням дії контракту відповідно до п.2 ст.36 та п.2 ст.23 КЗпП України та наказом від 09.06.2016 року № 402-3 про звільнення.

Крім того, з вищевказаними наказами позивач був належно ознайомлений під розписку, а тому посилання на те, що роботодавцем було порушено п.6.2 контракту щодо невручення йому повідомлення про припинення контракту за два місяці до його закінчення не заслуговують на увагу.

Доводи апеляційної скарги про порушення умов контракту а саме про те, що дія контракту була укладена до 03.07.2016 року, а позивача попереджено про звільнення з 30.06.2016 року на думку колегії суддів є безпідставними, оскільки тривалість навчального процесу закінчувалась саме 30.06.2016 року, проте 30.06.2016 року звільнення позивача не відбулося через надання йому відпустки тривалістю 37 та 56 календарних днів, фактичне звільнення позивача відбулося 04.10.2016 року, в останній день перебування у відпустці, що надавалася позивачу за його заявою, тобто уже після закінчення дії контракту, а тому жодним чином порушення трудових прав позивача допущено не було.

Що стосується наказу про звільнення від 20.09.2016 року № 734-3, то суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що такий наказ не є первинним щодо припинення трудових відносин позивача із університетом, оскільки звільненню позивача передували накази про майбутнє звільнення у звязку із закінченням дії контракту, наказ про звільнення з 30.06.2016 року, наказ про звільнення з 23.09.2016 року у звязку із наданням невикористаної відпустки за заявою позивача. Вказані накази були доведені позивачу під розписку, і той факт, що він їх не оспорював у встановленому законом порядку свідчить про те, що він із ними погоджувався.

В той же час, останнім наказом про звільнення по своїй суті роботодавцем фактично вносилися зміни у попередній наказ від 17.06.2016 року № 442-3 щодо дати кінцевого звільнення ОСОБА_2, яка підлягала відтермінуванню в часі через те, що позивач в період відпустки перебував на листку непрацездатності внаслідок чого станом на 23.09.2016 року його відпустка не завершувалася і позивач не міг бути звільнений.

Оскільки позивачем попередні накази про попередження щодо майбутнього звільнення та про саме звільнення не оскаржувалися, а наказ від 20.09.2016 року № 734-3 видавався з метою дотримання вимог ст.3 Закону України «Про відпустки» і є лише похідним від попередніх наказів, відтак, даний наказ виданий у відповідності із чинним законодавством про працю та не порушує прав позивача, а тому звільнення проведено законно.

Доводи апеляційної скарги про незаконність дій відповідача щодо ненадання йому невикористаної додаткової відпустки, як учасника бойових дій, за 2014 2015 є безпідставними, оскільки за загальним правилом відпустки надаються протягом робочого часу, проте позивач у своїй заяві просив надати йому таку відпустку з 04.10.2016 року, коли згідно з наказом від 20.09.2016 року № 734-3 він перебував в іншій відпустці.

Отже встановивши на підставі доказів, яким було дано належну оцінку, що строковий трудовий договір було укладено між сторонами правомірно, ОСОБА_2 знав про укладення з ним строкового трудового договору і погодився з його умовами, а також факт дотримання відповідачем трудового законодавства при звільненні ОСОБА_2 з роботи за п. 2 ст. 36 КЗпП України, районний суд обґрунтовано дійшов висновку про відмову в позові про поновлення на роботі.

Оскільки позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної (немайнової) шкоди є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі, то і в цій частині рішення суду першої інстанції про відмову - є законним.

Посилання апелянта на той факт, що його трудовий договір трансформувався у безстроковий, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки особливістю такої трансформації трудових правовідносин є фактична згода двох сторін на їх продовження на невизначений строк, тобто якщо роботодавець не висуває вимоги про їх припинення, яка зокрема може оформлятися наказом про звільнення із відповідним записом у трудовій книжці.

Що стосується доводів скарги щодо стягнення компенсації за невикористані додаткові відпустки та середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку, то суд першої інстанції вірно встановив, що позивач являючись учасником бойових дій (а.с.19), мав право у відповідності до положень ст.16-2 Закону України «Про відпустки» на надання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, однак протягом 2015-2016 років ним така відпустка не була використана.

Положеннями ст.24 Закону України «Про відпустки» передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Вказана правова норма діє в редакції Закону від 01.01.2015 року.

Відтак, позивач, не використавши додаткову відпустку на яку мав право протягом періоду роботи у Львівському національному університеті ветеринарної медицини та біотехнологій імені ОСОБА_4, у звязку із звільненням із навчального закладу права на виплату грошової компенсації не набув, а тому вимоги про стягнення компенсації за невикористані відпустки учасника бойових дій у 2015 та 2016 роках, а також середнього заробітку за час затримки проведення розрахунку по час фактичного розрахунку є безпідставними.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд правильно застосував правові норми та ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами, з дотриманням норм матеріального й процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу та правильність рішення районного суду не спростовують.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 307, 308, 313, п.1 ч.1 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_5