Номер провадження: 22-ц/785/6781/17
Номер справи місцевого суду: 497/919/17
Головуючий у першій інстанції Кравцова А. В.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Болградського районного суду Одеської області від 30 червня 2017 року про відмову у відкритті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу,

встановила:

22.05.2017 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, який було укладено 16 жовтня 2015 року між нею та гр. ОСОБА_4, що зареєстровано в книзі реєстрації шлюбу під № 8/1643 відділом запису актів цивільного етапу Бейоглу Турецької Республіки.

Також пояснила, що при укладенні шлюбу вона змінила своє прізвище «ОСОБА_3» та обрала прізвище чоловіка - «ОСОБА_3».

Як зазначила позивач, вона та відповідач з лютого 2016 року фактично не мешкають однією сім'єю, спільне господарство не ведуть, з'ясувалося, що вони виявилися людьми з протилежно різними характерами та поглядами на життя (зокрема щодо сімейних цінностей та ставлення до шлюбу) зберегти сім'ю неможливо і подальше їх примирення також неможливе.

Фактично півтора роки тому сторони припинили шлюбні стосунки, перестали проживати разом, вести спільне господарство, проявляти турботу один до одного, внаслідок чого їх подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити як її інтересам, так і інтересам відповідача, оскільки сам шлюб має характер формального.

Посилаючись на те, що у лютому 2016 року відповідач залишив місце спільного проживання, де він знаходиться на теперішній час їй не відомо, на сьогоднішній день в неї із відповідачем відсутні спільні діти, спільно нажитого майна теж немає, просила її вимоги задовольнити.

Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 30 червня 2017 року у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_3 було відмовлено через непідсудність даного спору вказаному суду.

В апеляційній скарзі заявник ОСОБА_3 ставить питання про скасування даної ухвали суду із направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної судової ухвали, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач і відповідач проживали однією сім'єю по АДРЕСА_1 до лютого 2016 року.

В подальшому, відповідач залишив зазначене місце проживання і на даний час місце перебування його невідоме. В свою чергу, позивачка на теперішній час продовжує проживати на території України, за вищевказаною адресою.

У відповідності до ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки його припинення визначаються правом, яке діє в даний час щодо правових наслідків шлюбу.

За змістом ч. 1 ст. 60 вищевказаного Закону правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а при його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання (за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання в цій державі). При відсутності спільного місця проживання - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином.

Тобто, якщо подружжя є громадянами різних держав, спільно проживали на території України, і на час розірвання шлюбу хоча б один з них продовжує проживати на її території, то розірвання шлюбу провадиться за законодавством України.

Крім того, відповідно до абз. 3 п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 1 в разі розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем, один з яких проживає на Україні, питання підсудності визначається за загальними правилами, встановленими статтею 110 Цивільного процесуального кодексу України.

За ч.2 ст. 310 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров'я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалась на вказані норми процесуального та міжнародного права, вказувала, що на теперішній час знаходиться у край важкому матеріальному становищі і не має можливості розшукати відповідача та виконати процедуру розірвання шлюбу за його місцем знаходження, тим більше на території іншої держави, де він швидше за все знаходиться.

Зазначені обставини, а також те, що матеріали справи дійсно не мають доказів, що позивач взмозі матеріально розшукати відповідача, або поїхати до іноземної держави для вирішення питання по розірвання шлюбу. в своїй сукупності свідчать про те, що у суду були всі підстави для відкриття провадження у справі та розгляду справи за місцем проживання позивача.

Ті обставини, що у відповідача відсутня посвідка на постійне проживання в Україні, а також відсутні відомості про зареєстроване належним чином місце його постійного проживання чи перебування, на що послався суд в оскаржуваній ухвалі, не позбавляють права позивачки звернутись до суду за місцем свого постійного проживання про розірвання шлюбу за законодавством України.

Крім того, як вбачається із оскаржуваної ухвали, в ній мається посилання на п.4 ч.3 ст. 121 ЦПК України, якою регулюються питання повернення позовної заяви позивачу через непідсудність позову цьому суду.

Більш того, згідно ст. 115 ЦПК України передбачено, що у разі непідсудності справи цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала.

Таким чином, у разі виявлення судом при відкритті провадження у справі, що справа не підсудна цьому суду, вона повертається позивачеві для звернення до належного суду.

Однак, судом першої інстанції зазначених обставин не було враховано, та при відсутності для того належних підстав, суд дійшов помилкового висновку про необхідність відмови у відкритті провадження у справі.

Що стосується посилання суду на ускладнення розгляду справи по суті позовних вимог, про що зазначено в оскаржуваній ухвалі суду, то колегія суддів зазначає, що вказані обставини не можуть бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки всі питання щодо виклику осіб, які беруть участь у справі, вирішуються судом в ході розгляду справи, у відповідності до чинного цивільно-процесуального законодавства.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для постановлення ухвали у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які вона посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваної ухвали суду та доводів апеляційної скарги.

За змістом ст. 213 ЦПК України ухвала суду повинна бути законною і обґрунтованою. Законною є ухвала, якою суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованою є ухвала, постановлена на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржувана ухвала суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги її повністю спростовують, оскільки ухвала винесена не у відповідності до вимог процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржувану ухвалу суду скасувати і передати питання про відкриття провадження у справі на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.4 ч.2 ст. 307, п.3 ч1. ст. 312, ст.ст. 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Болградського районного суду Одеської області від 30 червня 2017 року скасувати, питання про відкриття провадження у справі передати на новий розгляд до суду першої інстанції

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра