У х в а л а

іменем україни

05 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Одеської області про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2016року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який уточнила в ході розгляду справи, та остаточно просила:

- визнати за нею право власності на частку автомобіля марки «VOLVO S80», сірого кольору, 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі (кузов) НОМЕР_2, об'єм двигуна 2401 куб. см, зареєстрованого за ОСОБА_5;

- визнати за нею право власності на частку моторного прогулянкового судна Аzurа 520, номер «НОМЕР_3», район та умови плавання - внутрішні водні шляхи України, ідентифікаційний номер корпуса НОМЕР_4, білого кольору,

- встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_5 однією сім'єю як чоловіка і дружини на час фінансування придбання та реєстрації права власності на вказане майно;

- зняти арешт з належної їй частки автомобіля марки «VOLVOS80», д.н.з. НОМЕР_1, та належної їй частки моторного прогулянкового судна Аzurа 520, номер «НОМЕР_3».

На обґрунтування позовних вимоги ОСОБА_3 посилалася на те, що з 31 серпня 1996 року по 21 березня 2006 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, від якого сторони мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте з часу припинення шлюбу вони жодного дня окремо не проживали, ведення спільного побуту не припиняли, фактично проживали, як чоловік та дружина, виховували малолітнього сина.

Позивачка вказувала, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2014 року було задоволено позов ОСОБА_4 про стягнення з ОСОБА_5 особистого боргу у розмірі 1 057 876 грн, судового збору у розмірі 3 441 грн та судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 827 грн, в рамках примусового виконання якого виконавчою службою було накладено арешт та оголошено у розшук автомобіль марки «VOLVO S80», 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, а постановою державного виконавця від 11 березня 2015 року було накладено арешт на прогулянкове судно «НОМЕР_3».

Посилаючись на те, що спірне майно було придбане у спільну власність під час шлюбу та за кошти, набуті у шлюбі, і звернення стягнення на це майно порушить її майнові права та права її сина, оскільки вона не була стороною у правовідносинах між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 щодо грошових коштів, стягнення яких було предметом судового розгляду, ОСОБА_3 просила задовольнити позов.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку автомобіля марки «VOLVO S80», сірого кольору, 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі (кузов) НОМЕР_5, об'єм двигуна 2 401 куб. см, як таке, що набуто нею у порядку поділу спільного сумісного майна.

Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на час придбання ОСОБА_5 прогулянкового судна Azura 520, номер «НОМЕР_3», район та умови плавання - внутрішні водні шляхи України, ідентифікаційний номер корпуса НОМЕР_4, білого кольору.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частку моторного прогулянкового судна Azura 520, номер «НОМЕР_3», район та умови плавання - внутрішні водні шляхи України, ідентифікаційний номер корпуса НОМЕР_4, білого кольору, як таке, що набуто нею у порядку поділу спільного сумісного майна.

Звільнено з-під арешту, що накладено постановами Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби ВП № 45140901 від 11 березня, 02 лютого та 17 жовтня 2015 року, належну ОСОБА_3 1/2 частку моторного прогулянкового судна Azura 520, номер «НОМЕР_3», район та умови плавання - внутрішні водні шляхи України, ідентифікаційний номер корпуса НОМЕР_4, білого кольору, та 1/2 частку автомобілю марки «VOLVO S80», сірого кольору, 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі (кузов) НОМЕР_5, об'єм двигуна 2 401 куб. см.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 задоволено частково, рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року скасовано в частині звільнення з-під арешту, що накладено постановами Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби ВП № 45140901 від 11 березня, 02 лютого та 17 жовтня 2015 року, належну ОСОБА_3 1/2 частку моторного прогулянкового судна Azura 520, номер «НОМЕР_3», район та умови плавання - внутрішні водні шляхи України, ідентифікаційний номер корпуса НОМЕР_4, білого кольору, та 1/2 частку автомобілю марки «VOLVO S80», сірого кольору, 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі (кузов) НОМЕР_5, об'єм двигуна 2 401 куб. см та в частині судових витрат, та ухвалено в цій частині нове рішення, яким відмовлено в задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_3

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, проте з тексту касаційної скарги вбачається, що заявник не згоден з рішенням апеляційного суду саме в частині вирішення позовних вимог щодо звільнення майна з-під арешту.

Відповідачі рішення апеляційного суду не оскаржували, як не оскаржувала його по суті в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності й ОСОБА_3, а тому воно на предмет законності й обґрунтованості судом касаційної інстанції в цій частині не перевіряється відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було придбано під час зареєстрованого шлюбу між позивачкою та ОСОБА_5, а також під час їх спільного проживання однією сім'єю після розірвання шлюбу, а тому є спільним майном подружжя, у зв'язку із чим наявні правові підстави для визнання за позивачкою права власності на Ѕ частину вказаного майна та звільнення її частини майна з-під арешту, накладеного в ході виконавчого провадження.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині звільнення майна з-під арешту та відмовляючи у задоволенні позову в цій частині, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про визнання за позивачкою права власності на Ѕ частини вказаного майна, проте враховуючи, що ОСОБА_5 уклав договір позики з ОСОБА_4 15 січня 2010 року, тобто в період проживання однією сім'єю з ОСОБА_3, і остання надала згоду на укладення цього договору як дружина ОСОБА_5, що вбачається з підписаної нею боргової розписки, а також за відсутності доказів того, що вказаний договір було укладено не в інтересах сім'ї і одержані за ним грошові кошти використано не на її потреби, суд дійшов висновку про відсутність підстав для звільнення частини майна з-під арешту.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про звільнення майна з-під арешту не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_5 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі з 31 серпня 1996 року по 21 березня 2006 року (а. с. 5, 88).

Під час перебування в зареєстрованому шлюбі подружжя придбало автомобіль марки «VOLVO S80», сірого кольору, 2002 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, номер шасі (кузов) НОМЕР_2, який 02 березня 2004 року зареєстровано на ім'я відповідача ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 (а. с. 6).

Також судами попередніх інстанцій установлено, що за час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_3 придбали моторне прогулянкове судно Azura 520, номер «НОМЕР_3», район та умови плавання - внутрішні водні шляхи України, ідентифікаційний номер корпуса НОМЕР_4, білого кольору, оплату за яке здійснено шляхом передплати в розмірі 100 %, що вбачається з попереднього договору купівлі-продажу від 03 лютого 2006 року, а також і з договору купівлі-продажу від 27 травня 2007 року (а. с. 7, 63, 64).

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 15 січня 2010 року ОСОБА_5 отримав за укладеним з ОСОБА_4 договором позики 132 400,00 доларів США, і позивачка ОСОБА_3 надала згоду на укладення цього договору позики, як його дружина, що вбачається з підписаної нею боргової розписки (а. с. 46).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 22 вересня 2014 року задоволено позов ОСОБА_4 та стягнуто з ОСОБА_5 на його користь борг у розмірі 1 057 876 грн, судовий збір у розмірі 3 441 грн та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 827 грн.

В ході примусового виконання вказаного рішення суду постановами державного виконавця Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ВП № 45140901 від 02 лютого, 11 березня та 17 жовтня 2015 року було накладено арешт на спірне майно (а. с. 8, 9, 10).

Згідно зі ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За приписами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особо.

За вимогами ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Статтею 73 СК України визначено, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у випадках, коли предметом позову є частка в спільній сумісній власності на неподільну річ (частина друга статті 183 ЦК України), на яку звертається конфіскація або стягнення на користь особи, питання про зняття арешту з цієї речі (за відсутності іншого спільного майна) вирішується відповідно до правил статей 321, 358, 364 ЦК України, враховуючи, що згідно із законодавством суд вирішує спори учасників спільної сумісної власності щодо розпорядження та користування майном.

Таким чином враховуючи, що судом визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частки автомобіля марки «VOLVO S80», д.н.з. НОМЕР_1, та Ѕ частки моторного прогулянкового судна Azura 520, номер «НОМЕР_3», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для звільнення спірної частини майна з-під обтяжень, накладених на нього в ході вказаного виконавчого провадження, та необхідність скасування арешту, накладеного постановами Другого Приморського відділу Державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, ВП № 45140901 від 02 лютого, 11 березня та 17 жовтня 2015 року.

За викладених обставин у цій справі та виходячи із предмета заявлених позовних вимог, апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду в частині звільнення майна з-під арешту та відмовляючи у задоволенні цих позовних вимог, при дослідженні доказів у справі, які були досліджені місцевим судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, вдався до їх переоцінки, дійшовши помилкового висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо зняття арешту із частки спірного майна, власником якого є позивач.

Колегія суддів дійшла висновку, що під час встановлення фактичних обставин справи судом першої інстанції дотримані норми процесуального права, рішення суду в частині вирішення позовних вимог про звільнення майна з-під арештувідповідає вимогам матеріального права, а тому скасовано апеляційним судом помилково.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_6, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 04 квітня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про звільнення майна з-під арешту скасувати, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 грудня 2015 року в цій частині залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

О.В. Попович