Провадження № 22-ц/783/3392/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і Савуляк Р.В.

при секретарі Фейір К.О.,

з участю представника ОСОБА_3-ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 січня 2017 року по справі за позовом Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3, за участю третьої особи - ОСОБА_7 про знесення самочинного будівництва,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Залізничного районного суду міста Львова від 25 січня 2017 року позов Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради задоволено.

Зобов"язано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_3 демонтувати самочинне будівництво прибудову розміром 2,05х3,80-0,46х3,08м. на межі будинковолодінь АДРЕСА_1 Вирішено питання судових витрат.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку через свого представника ОСОБА_4 оскаржила ОСОБА_3. Вважає рішення суду незаконним, оскільки при його ухваленні судом не враховано вимоги ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.04.2015 року, щодо з"ясування можливості перебудови. В апеляційній скарзі просить рішення Залізничного районного суду міста Львова від 25 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задоволенню не підлягає із наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст.11,59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов"язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування .

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, житловий будинок АДРЕСА_1 обслуговується ЛКП "Левандівка".

Відповідно до довідки з місця проживання співвласниками зазначеного будинку є відповідачі - ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 /а.с.37/.

Відповідно до розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради № 168 від 16.02.2012 року відповідачів зобов'язано, в термін до 25.04.2012 року, демонтувати прибудову розміром 2,05х3,80-0,46х3,04 м. на межі будинковолодінь АДРЕСА_1 /а.с.30/, на що відповідачі жодним чином не зреагували, що підтверджується актом комісії ЛКП "Левандівка" від 30 травня 2012 року, де вказано, що відповідачі розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради не виконали, демонтаж самочинно побудованої прибудови не здійснили /а.с.38/.

Як вбачається із листів, надісланих Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради, відповідачів, неодноразово попереджено про необхідність демонтувати прибудову, самочинно побудовану на межі будинковолодінь АДРЕСА_1 /а.с.32, 35, 36/, однак такі залишились без належного реагування.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про задоволення позову Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, суд виходив з тих обставин, що самочинне будівництво прибудови розміром 2,05х3,80-0,46х3,04м. на межі будинковолодінь АДРЕСА_1 вчинено без належних на те документів.

З таким висновком колегія суддів погоджується з наступних обставин.

У відповідності до вимог ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Як вбачається із роз'яснень, даних в п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.376 ЦК України право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до ч.1 ст. 79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Згідно ч. 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Архівний витяг з рішенння № 1072 Виконавчого комітету Львівської міської ради депутатів трудящих від 06 червня 1953 року не можна вважати свідченням про будь-яке право відповідачів (володіння, користування, розпорядження) на земельну ділянку, оскільки відомості про таку не були внесені до Державного земельного кадастру та не були належним чином зареєстровані, а відтак самочинне будівництво здійснено на межі будинковолодінь АДРЕСА_1 та на земельній ділянці, що не призначена для такого будівництва, в зав"язку з чим таке будівництво є не законним та таким, що порушує права позивача та третіх осіб.

Наявність висновку про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж об"єкта, проведеного підприємством "Гільдія інженерів технічного нагляду за будівництвом об"єктів архітектури "Укрбудінжиніринг", що житловий будинок АДРЕСА_1 із всіма добудовами відповідає вимогам надійності і безпечної експлуатації будівель і споруд, покращує побутові умови мешканців, не створює перешкод і незручностей, а допущені порушення будівельних норм та правил є не істотними не може бути підставою для визнання такого будівництва законним, оскільки знову ж таким, таке будівництво здійснене без належних на те документів та на земельній ділянці, яка не призначена для такого будівництва.

Згідно з вимогами ст. 31 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та ст.24 Закону України "Про планування і забудову територій" надання дозволу на будівництво об'єкта містобудування здійснюється виконавчими органами відповідних рад, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

При цьому з урахуванням норм Закону України "Про основи містобудування" та Закону України "Про планування і забудову територій" для вирішення питання про визнання за особою права власності на об'єкт нерухомого майна в тому разі, коли в прийнятті такого об'єкту в експлуатацію відмовлено, обов'язковою умовою є дотримання усіх визначених законом вимог та умов, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта.

Згадане самочинне будівництво здійснене без будь-яких проектів на будівництво, яке б було здійснене з істотним відхилення, до якого можна було б застосувати норму ч.7 ст. 376 ЦК України, для приведення відповідної перебудови до наявного проекту, чого в даному випадку немає.

Виходячи з мотивів рішення, суд першої інстанції вірно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає, що доводи апеляційної скарги жодним чином правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 слід відхилити, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 січня 2017 року слід залишити без змін.

Згідно з вимогами ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст.315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Р.В. Савуляк