Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний №2-691/11 Головуючий у 1 інстанції: Куценко О.О.
Провадження № 22-ц/778/1096/17 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого Кочеткової І.В.,

суддів: Гончар М.С.,

ОСОБА_2,

секретар Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України області до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння,

за апеляційною скаргою Заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2011 року заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 ОСОБА_5, ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння.

В позові зазначав, що на підставі розпорядження Якимівської районної державної адміністрації №125 від 17 березня 2003 року «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно філії ЗАТ «Приазовкурорт», КП «Якимівське БТІ», видано приватному акціонерному товариству «Приазовкурорт» (правонаступнику ЗАТ «Приазовкурорт»), свідоцтво про право власності серія САА №724013 від 25 березня 2003 року на комплекс філія ЗАТ «Приазовкурорт», санаторій «Кирилівка», що включає комплекс будівель та споруд.

На підставі договору купівлі-продажу частини комплексу від 16 вересня 2003 року, який посвідчено приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі під номером 2368, ЗАТ «Приазовкурорт» продало ОСОБА_7 6/100 частин комплексу «Кирилівка» - цегляний будинок контори, визначений в плані літерою Е-1, загальною площею 97,9 кв.м.

В подальшому право власності на вказану частину комплексу перейшло ОСОБА_4, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу частини комплексу від 27 квітня 2004 року, який посвідчено приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі під номером 769.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно право власності на зазначене майно на підставі цієї угоди 25 травня 2004 року, зареєстровано за ОСОБА_4 і ОСОБА_3

Рішенням господарського суду Запорізької області від 26 вересня 2011 року розпорядження райдержадміністрації визнано недійсним, визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України на комплекс будівель і споруд, філії ПАТ «Приазовкурорт» санаторій «Кирилівка».

З урахуванням того, що розпорядження Якимівської райдержадміністрації №125 від 17 березня 2003 року та видане на його підставі свідоцтво про право власності, як правову підставу реєстрації спірного майна за ЗАТ «Приазовкурорт», було скасоване, останнє не мало права на його відчуження.

У зв`язку з викладеним, прокурор просив суд витребувати з володіння ОСОБА_4 і ОСОБА_3 6/100 частин комплексу «Кирилівка» - цегляний будинок контори, визначений в плані літерою Е-1, загальною площею 97,9 кв.м., що знаходиться за адресою Запорізька область смт. Кирилівка вулиця Санаторна та повернути її у державну власність.

Заперечуючи проти позову, відповідачі зазначали, що прокурором пропущено строк позовної давності, оскільки з моменту придбання ними спірного майна і до предявлення позову минуло понад сім років. За вказаний період часу майно зазнало суттєвих архітектурних та конструктивних змін. Ними як добросовісними набувачами здійснено капітальний ремонт та реконструкцію будівлі, змінено покрівлю, вікна та двері, проведено комунікації, здійснено частково нове будівництво, внаслідок чого площа забудови збільшилася на 68,4 кв.м. Фактично майно змінило своє призначення, на теперішній час це котеджи для відпочинку та оздоровлення. На думку відповідачів, в результаті здійснення ними витрат спірне майно втратило свої первісні якості й стало практично новою річчю, що унеможливлює задоволення віндикаційного позову (а.с.143-144).

.

Ухвалою Якимівського районного суду Запорізької області від 17 січня 2012 року провадження по справі було зупинено до розгляду господарським судом Запорізької області справи за позовом заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України до Якимівської районної державної адміністрації, Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», Приватного акціонерного товариства «Призовкурорт», третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача КП «Якимівське БТІ» про визнання недійсним розпорядження №125 від 17 березня 2003 року, визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння.

Ухвалою цього ж суду від 05 травня 2016 року провадження по справі було поновлено.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Заступник прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення зміні у звязку з такими обставинами.

Відмовляючи прокурору у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту володіння відповідачами 6/100 частками комплексу філії ЗАТ «Приазовкурорт» санаторію «Кирилівка», оскільки за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вони являються власниками котеджів для лікування і відпочинку. Крім того, судове рішення господарського суду, на яке посилався прокурор в обґрунтування своїх вимог, скасовано Вищим господарським судом, а отже підстави для витребування майна у відповідачів відсутні.

Проте в повній мірі з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна з огляду на такі обставини.

Встановлено, що розпорядженням Якимівської районної державної адміністрації №125 від 17 березня 2003 року «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно філії ЗАТ «Приазовкурорт» КП «Якимівське БТІ» видано приватному акціонерному товариству «Приазовкурорт» (правонаступнику ЗАТ «Приазовкурорт») свідоцтво про право власності серія САА №724013 від 25 березня 2003 року на комплекс філії ЗАТ «Приазовкурорт», санаторій «Кирилівка», що включає комплекс будівель та споруд, в тому числі і спірну будівлю (том1: а.с.8,9).

На підставі договору купівлі-продажу частини комплексу від 16 вересня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі під номером 2368, ЗАТ «Приазовкурорт» продало ОСОБА_7 6/100 частин комплексу «Кирилівка» - цегляний будинок контори, визначений в плані літерою Е-1, загальною площею 97,9 кв.м., вартістю 2 260 грн. (том1: а.с.10-12)

В подальшому право власності на вказану частину комплексу перейшло ОСОБА_4, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу частини комплексу від 27 квітня 2004 року, який посвідчено приватним нотаріусом Якимівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі під номером 769. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно право власності на зазначене майно на підставі цієї угоди 25 травня 2004 року було зареєстровано за ОСОБА_4 і ОСОБА_3 (том1:а.с.14).

Після набуття права власності на спірну будівлю відповідачі протягом 2004-211 р.р. здійснили її реконструкцію, перепланування і добудову . Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.12.2015 року ОСОБА_4 являється власником котеджу для лікування та відпочинку, загальною площею 51.8 кв.м, розташованого по вулиці Санаторній, №60 в селищі Кирилівка, а ОСОБА_8 на підставві відповідного свідоцтва від 13.10.2015 року належить котедж №60/1 для лікування і відпочинку загальною площею 48,4 кв.м (том1: а.с.145-175).

Рішенням господарського суду Запорізької області від 26 вересня 2011 року, залишеним без змін постановою Донецького апеляційного господарського суду від 25 лютого 2016 року, вищевказане розпорядження райдержадміністрації визнано недійсним, визнано право власності держави в особі Фонду державного майна України на обєкти нерухомого майна санаторій «Кирилівка», що розташований за адресою: вулиця Санаторна у смт. Кирилівка Якимівського району Запорізької області. Витребувано із чужого незаконного володіння приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт» спірний комплекс будівель і споруд та повернуто його у власність держави в особі Фонду державного майна України (том 1: а.с.15-21).

Постановою Вищого господарського суду України від 13 вересня 2016 року рішення господарського суду Запорізької області від 26 вересня 2011 року та постанова Донецького апеляційного господарського суду від 25 лютого 2016 року, були скасовані з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції (том 1: а.с.181-188).

За результатами нового розгляду справи рішенням Господарського суду Запорізької області від 06.12.2016 року позов прокурора задоволено, проте рішення Донецького апеляційного господарського суду від 24 травня 2017 року за апеляційною скаргою ПАТ «Приазовкурорт» це рішення скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено за пропуском строку позовної давності (том 2: а.с.24-39, 52-60).

Ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції відповідачі не заперечували, що за договором купівлі-продажу у квітні 2004 року вони набули право власності на 6/100 часток комплексу будівель і споруд філії ЗАТ «Приазовкурорт» санаторій «Кирилівка», а саме: цегляний будинок контори Е-1, загальною площею 97,9 кв.м. , і що саме ця будівля була предметом подальшої реконструкції, капітального ремонту і перебудови.

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про те, що прокурором не доведений факт належності спірного майна до комплексу будівель і споруд філії ЗАТ «Приазовкурорт» не відповідають фактичним обставинам справи.

Законом України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» (10.09.1991р.) передбачено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій, та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України є державною власністю України.

Стаття 2 вказаного Закону зобовязувала Кабінет Міністрів України в основному до 1 жовтня 1991 р. забезпечити перехід зазначених підприємств, установ та організацій у відання органів державного управління. Повністю закінчити цю роботу до 01 грудня 1991 року, майно цих підприємств передати Фонду державного майна. Відповідно до приписів статті 3 Закону визнавалися недійсними майнові договори, якими змінено форму власності, укладені під час дії мораторію, встановленого постановою Верховної Ради Української РСР 29.11.1990 р.

Згідно статті 4 вказаного Закону рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття Постанови Верховної Ради України від 24.08.1991 р. «Про проголошення незалежності України» без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними.

З метою збереження в інтересах громадян України майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Постановою Верховної Ради України від 10.04.1992 «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, які розташовані на території України» тимчасово, до визначення правонаступників, передано Фонду державного майна України майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у відання громадських організацій.

Постановою Кабінету Міністрів України № 3943-ХІІ від 04.02.1994 р. зобов'язано Кабінет Міністрів України визначити органи управління майном загальносоюзних громадських організацій, які тимчасово виконують ці функції до законодавчого визначення правонаступників.

Відповідно до Тимчасового положення про Фонд державного майна України та Закону України «Про Фонд державного майна України», останній є державним органом, який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна.

За змістом постанови Верховної Ради України від 4 лютого 1994 року «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю.

Як встановлено рішенням Донецького апеляційного господарського суду у рішенні від 24 травня 2017 року у справі за позовом заступника прокурора Запорізької області в інтересаї держави в особі Фонду державного майна України до Якимівської державної районної адміністрації, приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофздравниця», приватного акціонерного товариства «Приазовкурорт», на час виникнення спірних правовідносин Фонд державного майна України був уповноважений державою здійснювати функції щодо управління майном громадських організацій колишнього Союзу РСР, що розташоване на території України, тому спірне майно є державною власністю. На момент створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» спірне майно перебувало у державній власності, а тому могло відчужуватися (передаватися до статутного фонду) виключно за згодою власника.

Згідно з постановою Ради Міністрів УРСР № 606 від 23.04.1960 р. «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоровя УРСР» усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати, Міністерство охорони здоровя зобовязане було передати у строк до 01.05.1960р. Українській республіканській раді профспілок з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санітарно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно з п. 2 вказаної постанови майно передавалось профспілковим організаціям у відання.

Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої є Федерація професійних спілок України.

Згідно статуту ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» (що раніше мало назву ЗАТ «Укрпрофоздоровниця») є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об'єднань санаторно-курортних закладів профспілок України. Засновниками товариства є Федерація професійних спілок України (яка є правонаступником Ради Федерації незалежних профспілок України) та Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (який є правонаступником Фонду соціального страхування України). При цьому, частка майна Федерації професійних спілок України, переданого у статутний фонд товариства становить 92,92% розміру статутного фонду.

Питання щодо суб'єктів права власності зазначеного майна на законодавчому рівні не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій на теперішній час залишається державною власністю, а тому правові підстави для розпорядження Федерацією профспілок України майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР (продажу, передачі до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб) відсутні.

Вказана правова позиція, з метою усунення розбіжностей у застосуванні судами норм матеріального права, викладена у постановах Верховного Суду України від 16.09.2014 р. № 3-107гс14, від 25.11.2014 р. № 3-104гс14, від 25.11.2014 р. № 3-115гс14, від 04.02.2015р. № 3-190гс14, від 04.02.2015 р. № 3-189гс14, яка відповідно до ч.1 ст. 111-28 ГПК України , ч.3 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Постановою Верховного Суду України від 25.09.2007 р. (справа № 30/475-05-117190) встановлено, що майно передане до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» є державною власністю.

Відповідно ч.3 до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються знову при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, вищевказаним судовим рішенням в іншій справі визнано, що факт належності до державної власності майна, яке передавалося до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», є встановленим та ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», не набувши на законних підставах права власності на спірне майно, не мало права без згоди Фонду державного майна України передавати державне майно Санаторію «Кирилівка» у власність ЗАТ «Приазовкурорт».

Водночас, ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», не набувши на законних підставах права власності на спірне майно, не мало права без згоди Фонду державного майна України передавати державне майно санаторію «Кирилівка» у статутний фонд (у власність) ЗАТ «Приазовкурорт».

Спірний обєкт нерухомості мав статус державної (загальнодержавної) власності, у звязку з чим здійснення будь-яких дій щодо зміни власника цього майна є неправомірним.

Статтею 387 ЦК передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а стаття 388 цього Кодексу встановлює правила реалізації власником його права на витребування майна від добросовісного набувача.

Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Здійснення добросовісними набувачами поліпшення майна, яке вибуло поза волею власника, не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Порядок розрахунків при витребуванні майна із чужого незаконного володіння передбачений ст. 390 ЦК України, частиною 4 якої визначено, що добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Звертаючись до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, прокурор зазначав, що про порушення інтересів держави він дізнався у ході прокурорської перевірки у 2011 році, після чого він одразу звернувся до господарського суду з позовом в інтересах держави в особі Фонду державного майна України про визнання права власності на спірне майно і визнання недійсним розпорядження райдержадміністрації №125 від 17.03.2003 «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно філії ЗАТ «Приазовкурорт», санаторій «Кирилівка», а також до суду цивільної юрисдикції з вимогою про витребування майна із чужого незаконного володіння.

Рішенням Донецького апеляційного господарського суду від 24 травня 2017 року прокурору відмовлено у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Отже, на час вирішення цієї справи судом апеляційної інстанції розпорядження райдержадміністрації №125 від 17.03.2003 «Про видачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно філії ЗАТ «Приазовкурорт», санаторій «Кирилівка» є чинним, у встановленому порядку не скасовано і не визнано недійсним.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( пункт 1 ст.32 цієї Конвенції) наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національному законодавстві держав учасниць Конвенції виконує кілька завдань у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011р. за заявою № 14902/04 у справі ВАТ Нафтова компанія Юкос проти Росії, пункт 51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі Стаббінгс та інші проти Сполучених Королівства).

У ЦК України позовна давність визначена як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосуванню якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові (ст.267 ЦК України).

При цьому, встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування судом матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час подання позову в даній справі) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів держави або громадянина в суді в межах повноважень, визначених в законі звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справи за його участю, тощо.

Згідно з частиною 2 статті 45 ЦПК України (в редакції закону на момент предявлення позову) прокурор здійснює у суді представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому цим Кодексом та іншими законами, і може здійснювати представництво на будь-якій стадії цивільного процесу.

Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу, який на думку прокурора мав відповідні повноваження щодо спірного майна, то й перебіг позовної давності має розпочатися з моменту, коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган, а не прокурор.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями статті 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак зазначена за своєю суттю направлена на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, яку покликані підтримувати норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, а на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Подібний правовий висновок викладено у постановах Верховного суду України від 13.04.2016р. № 907/238/15, від 16 березня 2016 року, 8 червня 2016 року у справі №6-3089 цс15 , тощо.

Судова колегія приходить до висновку, що в даному випадку ФДМУ не міг не знати про факт вибуття з його володіння спірного майна раніше 2011 року, оскільки на виконання вимог постанови Верховної Ради України від 11.11.1996 № 461/96-ВР «Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови ВРУ «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» ФДМУ у 1996 році був складений Перелік лікувально-оздоровчих організацій, установ і підприємств, які станом на 24.08.1991р. знаходились у віданні Федерації незалежних профспілок України, до якого було включене і спірне майно.

Незважаючи на це, та всупереч своєму обов'язку з управління державним майном, станом на час подання прокурором позову ФДМУ не вжив заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі.

На вищевказаний Перелік звертає увагу і Верховний суд України у постановах від 25.03.2015 року по справі № 11/163/2011/5003 та від 22.03.2017р. у справі № 5004/2115/11, підкреслюючи факт обізнаності ФДМ України про порушення свого права ще у 1996 році.

За таких умов, судом не приймаються до уваги твердження позивача щодо його обізнаності стосовно порушення прав та інтересів лише з 2011 року, з моменту подання позову Прокуратурою Запорізької області, оскільки, останній повязує порушення свого права з 1992 року, а саме у звязку з передачею майна Федерацією незалежних профспілок України у власність АТ ЛОЗ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» за актом прийому-передачі від 24.09.1992, тобто зазначені вище докази вказують на те, що позивач був обізнаний про належність спірного майна відповідачу починаючи з 1996 року та мав право і можливість звернутися до суду за захистом свого порушеного права, але не скористався таким правом.

Таким чином, твердження прокурора Запорізької області та Фонду Державного майна України про визнання поважними причини пропуску строку позовної давності для подачі позову у звязку з тим, що про порушення інтересів держави дізналися лише у 2011 році у ході прокурорської перевірки, не розцінюються судом як поважні та обґрунтовані, оскільки, з підстав, наведених вище, позивач не міг не знати та повинен був бути обізнаний про такі порушення раніше. Позивач не навів обґрунтованих причин не вжиття ним заходів, спрямованих на повернення спірного майна державі до звернення прокурора з позовом до суду.

Отже, судова колегія апеляційного суду дійшла до висновку, що позов прокурора не підлягає задоволенню з підстав пропущення позивачем строків позовної давності.

Відповідно до розяснень, викладених у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення, і вони стосуються окремих його частин, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню, розподілу судових витрат тощо. Якщо помилки у такому рішенні стосуються фактичної сторони справи чи правового обґрунтування рішення, то їх усунення необхідно вважати також зміною рішення, тому апеляційний суд не повинен усувати такі помилки ухвалою із зазначенням про залишення рішення без змін з його уточненням чи доповненням.

За викладених обставин оскаржуване рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає зміні в частині правового обґрунтування причин відмови у позові, оскільки висновки суду першої інстанції про недоведеність позову не відповідають фактичним обставинам справи. Позов прокурора не підлягає задоволенню з підстав пропущення позивачем строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 315, 317 ЦПК України колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора Запорізької області в інтересах держави в особі Фонду державного майна України задовольнити частково.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2016 року у цій справі змінити в частині правового обґрунтування причин відмови у позові.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: