Справа № 163/383/17
Провадження № 2/163/142/17
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2017 року Любомльський районний суд Волинської області в складі головуючого - судді Чишія С.С.

при секретарі Носку А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Любомль Волинської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Волинської митниці ДФС про відшкодування майнової і моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У позовній заяві з врахуванням письмових доповнень ОСОБА_1 просить постановити рішення про стягнення з Волинської митниці ДФС в його користь майнову і моральну шкоду, заподіяну неправомірними діями працівниками митниці, в сумі, еквівалентній 20000 доларів США. Свої вимоги обґрунтував тим, що 18.11.2016 року слідував з ОСОБА_2 Білорусь в Україну через пункт пропуску «Пулемець» придбаним в ОСОБА_2 автомобілем. Працівниками Волинської митниці не був пропущений в Україну з тих мотивів, що в нього не було техпаспорта на автомобіль. Вважає таку відмову незаконною, оскільки мав дійсний до 24 години 23.11.2016 року тимчасовий польський документ на транспортний засіб, на підставі якого виїхав з ОСОБА_2, вїхав і виїхав з Білорусі. Через такі дії митників змушений був залишити свої речі на нейтральній території між Україною і Білоруссю, оскільки в останню можна ввозити лише до 20 кг, а всього власних речей мав біля 280 кг. Позитивної відповіді у керівництва митниці також не одержав, тому виїхав назад у ОСОБА_2.

На судовий розгляд позивач не зявився. Йому було розяснено процесуальні права та обовязки шляхом направлення листа електронною поштою, після чого ОСОБА_1 зареєструвався на офіційній сторінці суду і спілкування з ним проводилось за допомогою електронної поштової скриньки. Позивачу також було розяснено порядок проведення судового засідання в режимі відеоконференції, після чого він направив заяву про розгляд позову без його участі та підтримання заявлених вимог.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, подав письмові заперечення, копію яких було направлено позивачу. Після оголошеної для витребування доказів перерви представник відповідача в засідання не зявився, однак подав заяву про завершення розгляду за його відсутності і підтримання раніше висловленої позиції.

У звязку з наведеним суд проводив розгляд справи на підставі наявних матеріалів.

Аналізом доказів по справі суд встановив наступні фактичні обставини.

18.11.2017 року інспектором Волинської митниці ОСОБА_3 відмовлено в пропуску на митну територію України через пункт пропуску «Пулемець» митного поста «Піща» Волинської митниці автомобіля «Форд», польський номерний знак WSK04SU, про що складено картку №20514300/2016/0035. Підставою відмови стала відсутність технічного паспорта на транспортний засіб та відомостей про його реєстрацію в іноземній державі.

До митного контролю ОСОБА_1 на цей автомобіль подав договір купівлі-продажу автомобіля у ОСОБА_4 від 27.10.2014 року, а також квитанцію серії AL №205058 від 17.11.2017 року про вилучення у позивача технічного паспорта на транспортний засіб як у його користувача.

Доказів реєстрації цього автомобіля за кордоном за позивачем і на час митного контролю, і на час розгляду справи в суді ним не подано, як і нотаріально посвідченої довіреності на право користування(керування) транспортним засобом.

Відповідно до ч.6 ст.265 МК України декларування товарів, що належать громадянам, може здійснюватися цими громадянами або іншими громадянами, уповноваженими на це власниками зазначених товарів нотаріально посвідченими дорученнями.

Частиною 1 ст.381 МК України встановлено, що громадянам дозволяється ввозити транспортні засоби особистого користування з метою транзиту через митну територію України за умови їх письмового декларування в порядку, передбаченому для громадян, та внесення на рахунок органу доходів і зборів, що здійснив пропуск таких транспортних засобів на митну територію України, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів на митну територію України з метою вільного обігу. Зазначені вимоги не поширюються на транспортні засоби, постійно зареєстровані у відповідних реєстраційних органах іноземної держави, що підтверджується відповідним документом.

Згідно із п.2 Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України, затверджених наказ Державної митної служби України від 17.11.2005 року №1118(далі Правила №1118), документами, що підтверджують право власності на транспортний засіб відповідно до цих правил є: а) придбані (отримані) у громадян чи підприємств - засвідчені нотаріально в країні придбання або в консульських установах чи в посольствах України договори купівлі-продажу, міни чи дарування тощо; б) придбані в підприємств - оформлені на відповідних бланках і завірені печатками цих осіб чи інших організацій та установ оригінали рахунків, чеків, рахунків-фактур, інвойсів, інших документів. У цих документах, крім чеків, згідно з формою відповідного бланка повинні бути зазначені дата продажу, номери шасі (рами), кузова (або ідентифікаційний номер), двигуна ТЗ, його модель і рік виготовлення, а також прізвище, ім'я, по батькові особи, якій продано ТЗ; в) технічні паспорти, технічні талони, сервісні книжки, реєстраційні свідоцтва та інші документи на ТЗ, видані вповноваженими органами країни придбання, із зазначенням власника ТЗ або відміткою про зняття ТЗ з обліку.

Відповідно до абз.5 п.9 Правил №1118 не підлягає пропуску через митний кордон України транспортний засіб, … на який відсутні документи, що підтверджують право власності на транспортний засіб або користування ним (у тому числі з правом розпорядження).

Таким чином, по справі встановлено, що на момент перетину кордону позивач не предявив до митного контролю передбачені МК України та Правилами №1118 документи щодо транспортного засобу, оскільки поданий договір купівлі-продажу автомобіля у фізичної особи не посвідчений у встановленому порядку, а довідка польського органу про вилучення транспортного засобу не відноситься до документів, що дають право на вїзд в Україну, оскільки не дає можливості і підстав для встановлення факту реєстрації транспортного засобу за кордоном, в тому числі, за позивачем як його власником.

Відтак відмова працівників Волинської митниці ДФС у пропуску цього транспортного засобу через митний кордон грунтувалась на законі і належним чином оформлена.

Твердження позивача про попередній безперешкодний перетин ним кордону тим же транспортним засобом не впливає на висновок суду, оскільки згідно з польською квитанцією техпаспорт у ОСОБА_1 вилучений 17.11.2016 року, а повідомлені ним факти вїзду в Україну відбулись до цієї календарної дати. Тим самим при поданні працівникам митниці техпаспорта на автомобіль позивач дійсно міг перетнути кордон у встановленому законом порядку.

Згідно із ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Отже, згідно із чинним законодавством відшкодуванню підлягає шкода, заподіяна неправомірними діями, в тому числі, органу державної влади.

Заявлена позивачем майнова шкода від пошкодження чи знищення майна в сукупності із моральною шкодою ним визначена в 20000 доларів США по курсу Національного Банку України.

Доказів наявності якогось майна, що за досліджуваних обставин було пошкоджене чи прийшло в непридатність, позивачем не надано.

Моральну шкоду позивач визначив як результат душевних страждань з приводу самої відмови у пропуску транспортного засобу, в тому числі, з огляду на статус позивача як внутрішньо переміщеної особи, та через втрату майна.

Як встановлено із досліджених доказів, факт неправомірних дій з боку працівників Волинської митниці ДФС, про які вказав у позовній заяві ОСОБА_1, не знайшов свого обєктивного підтвердження.

Тому, з наданих сторонами доказів суд приходить до висновку, що і факт заподіяння позивачу матеріальної і моральної шкоди неправомірними діями посадовими особами Волинської митниці не встановлений, а відтак позов задоволенню не підлягає.

Згідно зі ст.88 ЦПК України судові витрати у формі судового збору у звязку з відмовою в позові слід покласти на позивача, якому сплату такого збору відстрочено до ухвалення рішення.

При цьому судовий збір в даній справі становитиме 5886,22 гривні з врахуванням курсу НБУ на час ухвалення рішення(2603,1112 гривні за 100 Доларів США) як сума 1 відсотка від вимог майнового характеру(5206,22 гривні) та мінімального розміру судового збору за вимоги майнового характеру(680 гривень), оскільки позивачем не розмежовано окремо суми майнової і моральної шкоди.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 209, 212, 214 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Волинської митниці ДФС про відшкодування майнової і моральної шкоди відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_1 в користь держави 5886(пять тисяч вісімсот вісімдесят шість) гривень 22 копійки судового збору.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення протягом 10 днів з дня його проголошення може бути подано апеляційну скаргу до апеляційного суду Волинської області через Любомльський районний суд.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий : суддя С.С.Чишій