233 № 233/3754/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Малінова О.С.

за участю секретаря Поварніциної А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Костянтинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої порушенням прав споживачів, -

В С Т А Н О В И В :

01 серпня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області із позовною заявою до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої порушенням прав споживачів. Свої вимоги позивач обґрунтовував наступними обставинами. 11.09.2015 року між ним та відповідачем був укладений Договір №308 відповідно до якого відповідач (Виконавець за договором) зобов'язувався організувати роботи щодо виготовлення та передання у власність Замовника ПВХ конструкції за розцінками Виконавця. Пунктами 1.4-1.7 Договору було визначено технічні особливості Предмету Договору, а саме : Кольори профілю білий, Заповнення СП, технічне, Профіль ПВХ Steko S300, вид конструкції на технічному кресленні зі сторони петель. Виходячи із пункту 1.7 Договору який передбачає наявність узгодженого креслення виробу, до Договору повинно бути додано креслення виробів із зазначенням їх розмірів. Ці креслення мають бути підписані Замовником, що свідчило б узгодження усіх технічних моментів між Сторонами. Строк виконання робіт 21 день відповідно до п.3.2 Договору від 11.09.2015 року. Загальна вартість виробів становить 13900 гривень. Завдаток згідно договору становить 11100 грн. 00 коп., які позивачем були внесені шляхом передання готівки. Як зазначено відповідачем, того ж дня (тобто 11.09.15 року) він направив до підприємства, яке займається виготовленням ПВХ виробів, заявку на виготовлення (зі слів відповідача) ПВХ виробів які були виготовлені та отримані відповідачем 28.09.2015 року. Тобто відповідач направив до підприємства заявку на виготовлення ПВХ конструкцій, а підприємство в свою чергу виготовило ПВХ вироби без узгоджених з позивачем технічних моментів (ширина, висота виробів тощо). Відповідно до п.1.7 Договору встановлено, що вид конструкції на технічному кресленні, з боку петель, але відповідачем технічне креслення не здійснено, заміри не проведені, у зв'язку з чим не виконані основні вимоги законодавства, щодо досягнення згоди на укладення договору та відповідач розпочав його виконання на власний ризик. 19.11.2015 року відповідачем було отримано лист позивача, відправлений 09.11.2015 року з вимогою повернення коштів, та на теперішній час гроші він не повернув, чим порушив законні права та інтереси позивача як споживача. Тому просив суд стягнути з відповідача 11100 гривень матеріальної шкоди.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 підтримав позов у повному обсязі та додатково пояснив наступне. Так, позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, інвалід війни першої групи, постійно мешкає у власному будинку з донькою та онукою. 11 вересня 2015 року до нього звернулись декілька осіб, які діяли від імені відповідача та запропонували встановити вікна та двері. ОСОБА_1 відповім їм, що дійсно бажає поміняти двері, та перед усім встановити міцні металеві подвійні вхідні двері. Його запевнили, що вироби, які реалізує відповідач повністю його задовольнять і запропонували підписати договір замовлення. Позивач підписав його та сплатив обумовлену вартість у якості передоплати в сумі 11100 грн. Коли повернулись донька та онука ОСОБА_1, останній розповів їм про це, після чого донька ОСОБА_1 неодноразово намагалась звязатись із ОСОБА_2 по телефону, оскільки той постійно знаходиться у м. Краматорську. Вона намагалась зясувати, які саме двері будуть виготовлені та чому при підписанні договору не були зроблені необхідні заміри. Через деякий час після цього від імені ОСОБА_2 зявились робітники, які дійсно робили виміри, але від будь яких коментарів щодо своєї роботи вони відмовлялись, ніяких своїх вимірів та креслень ні ОСОБА_1 ні їй не показували та не узгоджували. Наприкінці вересня 2015 року від ОСОБА_2 прибула машина із дверима, які вони оглянули, але побачили, що це ніякі не вхідні, а балконні двері, які вони відмовились забирати та встановлювати. Відповідач по справі ОСОБА_2 ні під час підписання договору, ні під час проведення вимірів, ні під час доставки виробів присутній не був. Від його імені діяли якісь невідомі люди. Після відмови позивача від приймання незамовленої ним продукції, ці люди ніяких документів з приводу відмови не складали та підписати не пропонували. У судове засідання 17.05.2017 року представник позивача не прибув, надав заяву про закінчення розгляду справи за його відсутності.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечував у повному обсязі. Повний зміст заперечень навів у письмовому вигляді свого виступу у судових дебатах (а.с.55-59). Вважає, що між позивачем та відповідачем був укладений договір побутового підряду на виготовлення виробів. Відповідач ОСОБА_2 виконав усі свої зобовязання за цим договором, були виготовлені креслення у відповідності до умов договору, а також самі вироби, які позивач відмовився прийняти. Ці обставини, щодо виготовлення креслень та відмови від приймання готових виробів визнаються позивачем. Крім того, щодо відмови від приймання готових виробів був складений акт, копія якого знаходиться у матеріалах справи. Також вважав, що позивач помилково просить стягнути завдану йому матеріальну шкоду, оскільки у розумінні ст. 1210 Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів» мається шкода, завдана внаслідок недоліків робіт (послуг), а позивачем не надано доказів щодо наявності такої шкоди внаслідок дефектів виготовленої продукції та причинно-наслідкового звязку між такою шкодою та дефектом. Зазначив, що оскільки позивач у своєму позові посилається виключно на положення Закону «Про захист прав споживачів», то повинен був також вимагати розірвання договору у відповідності до ст..10 Закону, яка передбачає можливість розірвання договору та стягнення збитків, а не матеріальної шкоди, як зазначено у позовних вимогах. У судове засідання 17.05.2017 року представник позивача також не зявився, надав заяву про закінчення розгляду справи у його відсутності (а.с.62).

Згідно частини 2статті 197 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зясувавши вищенаведену позицію сторін, дослідивши письмові докази у справі ,судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Судом встановлено, що 11.09.2015 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 був укладений Договір №308 відповідно до якого відповідач (Виконавець за договором) зобов'язувався організувати роботи щодо виготовлення та передання у власність Замовника ПВХ конструкції за розцінками Виконавця (а.с.6-7). Пунктами 1.4-1.7 Договору було визначено технічні особливості Предмету Договору, а саме : Кольори профілю білий, Заповнення СП, технічне, Профіль ПВХ Steko S300, вид конструкції на технічному кресленні зі сторони петель. Пункт 1.7 Договору передбачає наявність узгодженого технічного креслення виробу з боку петель. Строк виконання робіт 21 день відповідно до п.3.2 Договору. Загальна вартість виробів становить 13900 гривень. Завдаток згідно договору становить 11100 грн. 00 коп. Позивачем ОСОБА_1 були внесені ці кошти шляхом передання готівки. Відповідач ОСОБА_2 намагався передати позивачу виготовлені вироби, але останній від їх прийомки відмовився.

У відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, які визнаються сторонами, додатковому доказуванню не підлягають.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів.

Відповідно до ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобовязують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимога справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу).

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Суд на підставі ст.ст. 10, 11, 27, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобовязана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів.

Стаття 58 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України закріплено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно ч.1 ст.22 Закону України Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991, захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом.

Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зі змісту ч.1 ст.526 ЦК України вбачається, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

В силу ч.1 ст.611 ЦПК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно ст.615 ЦК України, у разі порушення зобов'язання однією стороною друга сторона має право частково або в повному обсязі відмовитися від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання частково або у повному обсязі відповідно змінюються умови зобов'язання або воно припиняється.

В силу ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За ч.3 ст.626 ЦК України, договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно ст.651 ч.2, 3 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розрахувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991 визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).

Відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991, у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати:

1) пропорційного зменшення ціни;

2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк;

3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару.

У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), або фальсифікації товару, підтверджених за необхідності висновком експертизи, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов'язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника:

1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми;

2) вимагати заміни товару на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар.

Відповідно до абз.1 ч.3 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991, вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті, пред'являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача.

Відповідно до абз.1 ч.5 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991, продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) зобов'язані прийняти товар неналежної якості у споживача і задовольнити його вимоги.

Відповідно до п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991, договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ).

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 р. N 5 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" роз'яснено, що вимоги можуть заявляти споживачі, які мають на товари квитанцію, товарний чи касовий чек або інший письмовий документ. Втрата зазначених документів, неодержання їх при придбанні товару чи неможливість їх відновлення не позбавляє споживача права доводити факт купівлі-продажу з допомогою свідків.

Відповідно до п.12 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991, істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак:

а) він взагалі не може бути усунутий;

б) його усунення потребує понад чотирнадцять календарних днів;

в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором.

За п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991, недолік - будь-яка невідповідність продукції вимогам нормативно-правових актів і нормативних документів, умовам договорів або вимогам, що пред'являються до неї, а також інформації про продукцію, наданій виробником (виконавцем, продавцем).

Відповідно до абз.1 ч.5 ст.8 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991, продавець, виробник (підприємство, що задовольняє вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті) зобов'язані прийняти товар неналежної якості у споживача і задовольнити його вимоги.

В силу ч.3 ст.10 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991, у разі виявлення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) споживач має право на свій вибір вимагати: 1) безоплатного усунення недоліків у виконаній роботі (наданій послузі) у розумний строк; 2) відповідного зменшення ціни виконаної роботи (наданої послуги); 3) безоплатного виготовлення іншої речі з такого ж матеріалу і такої ж якості чи повторного виконання роботи; 4) відшкодування завданих йому збитків з усуненням недоліків виконаної роботи (наданої послуги) своїми силами чи із залученням третьої особи; 5) реалізації інших прав, що передбачені чинним законодавством на день укладення відповідного договору.

Відповідно до ст.14 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-XII від 12.05.1991, споживач при виявленні недоліків товару протягом гарантійного терміну в порядку та строки, встановлені законодавством, має право вимагати від продавця розірвання договору та відшкодування збитків, яких він зазнав.

Відповідно до Договору №308 від 11.09.2016 року Виконавець має передати у власність Замовника ПВХ конструкції.

Відповідно до пункту 3.9 Договору встановлюють, що зобов'язання Виконавця за Договором вважаються виконаними у повному обсязі після підписання Замовником акту приймання-передавання виробів. Відсутність вказаного акту спростовує твердження представника відповідача та означає невиконання умов договору.

З огляду на вищенаведені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає встановленим що з боку відповідача ОСОБА_2 наявні істотні недоліки виготовленої продукції а саме - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, не відповідає фактичному змісту замовлення виготовлення вхідних подвійних металевих дверей у приватний будинок. Представником відповідача надані сертифікати, накладні та інша технічна документація щодо ПВХ конструкцій, що з одного боку відповідає умовам договору, але з іншого повністю суперечить вимогам Замовника, оскільки за спірним договором були виготовлені балконні (із вставним склом) двері (а.с.41-49).

З урахуванням вищенаведених обставин справи, які визнані сторонами щодо порядку укладання та підписання спірного договору, суд, враховуючи вік позивача, вважає, що у цьому випадку мало місце введення останнього в оману щодо якостей продукції, яка підлягала виготовленню у відповідності до умов договору. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до положень, закріплених у ч. ч. 1, 6 ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів" забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно до п.2 ч.1 ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів" забороняється нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність, що вводить в оману споживача.

Таким чином, у звязку із виявленням вказаного істотного недоліку, яка виникла з вини виконавця - відповідача, а також фальсифікації товару, споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов'язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця у тому числі повернення сплаченої за товар грошової суми. Тому вимоги позивача щодо стягнення з відповідача ОСОБА_2 переданих грошових коштів у сумі 11100 грн., підлягають задоволенню.

Щодо вищенаведених заперечень представника відповідача, суд зазначає наступне.

Так, за загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Таким чином, відповідач, як сторона по справі, зобовязаний довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх заперечень, зокрема надавши суду узгоджене сторонами технічне креслення виробу у відповідності до пункту 1.7 Договору. Наявне у матеріалах справи креслення не може враховуватись судом як належний та допустимий доказ, оскільки фактично це є чернетка, підписана не встановленими особами.

Так, за загальними правилами здійснення підприємницької діяльності фізичними особами, визначеними у статті 51 ЦК України, - до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. У той же час, як встановлено у судовому засіданні і не спростовується представником відповідача, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 особисто не брав участі протягом усього періоду укладення та виконання договору, а від його імені діяли інші особи. Повноваження цих осіб: щодо укладення договору, здійснення будь-яких вимірів, доставки виробів, складення чи підписання будь-яких інших документів, тощо, - у відповідності до вимог ст.ст.243-245 ЦК України про представництво, - ніяким чином не підтверджені. Тому суд також не враховує у якості належного та допустимого доказу акт про відмову у приймання виробів, наданий відповідачем, тим більш, що цей акт складений не у м. Костянтинівці за безпосередньої участі замовника ОСОБА_1, або його представника, а у м. Краматорську.

У звязку із задоволенням позову з відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 слід стягнути на користь держави судовий збір у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої порушенням прав споживачів, задовольнити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, юридична адреса: 84301, Донецька область, м. Краматорськ, вул.. Соціалістична, 45, оф. 209, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, у відшкодування матеріальної шкоди, завданої порушенням прав споживачів 11100 (одинадцять тисяч сто) гривень 00 копійок.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, на користь держави судовий збір в розмірі 551 (пятсот пятдесят одну) гривню 20 копійок.

Вступна та резолютивна частина рішення проголошені 17 травня 2017 року, в повному обсязі рішення виготовлене до 22 травня 2017 року.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя