АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/357/17 Справа № 2-1103/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Єлізаренко І.А.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Свистунової О.В., Красвітної Т.П.

за участі секретаря Гулієва М.І. о

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2011 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2010 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулися з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» посилалися на те, що відповідно до укладеного договору №2007-069 від 11 квітня 2007 року ОСОБА_2 отримав строковий кредит у розмірі 33000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 11 квітня 2014 року. Погашення заборгованості здійснюється відповідно до умов договору. ОСОБА_2 за вказаним договором свої обов'язки належним чином не виконував та станом на 14 вересня 2010 року виникла заборгованість у розмірі - 42 757,49 доларів США, яка складається із: 30 148,45 доларів США заборгованість за кредитом; 9 786,43 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 822,61 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором. У забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» 11 квітня 2007 року було укладено договір іпотеки № 2007-069, згідно з яким відповідач надав в іпотеку банку квартиру загальною площею 48,3 кв.м., яка розташована в м.Дніпропетровську, вул.Свєтлова, 69/7, яка належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на житло від 1998 року та договору дарування від 24 червня 2006 року. У звязку з викладеним, банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №2007-069 від 11 квітня 2007 року в розмірі 42 757,49 доларів США звернути стягнення на квартиру загальною площею 48,3 кв.м., яка розташована в м.Дніпропетровську, вул.Свєтлова, 69/7 шляхом продажу вказано предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також надання ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, виселити відповідача із квартири за адресою м.Дніпропетровськ, вул.Светлова, 69/7 із зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України м.Дніпропетровськ,стягнути судові витрати.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2011 року частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк». В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 2007-069 від 11 квітня 2007 року в розмірі 42 757,49 доларів США, звернуто стягнення на квартиру, що належить ОСОБА_2 загальною площею 48,3 кв.м., яка розташована в м.Дніпропетровську, вул.Свєтлова, 69/7 шляхом продажу вказано предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також надання ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. В решті позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» - відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2016 року було виправлено описку в заочному рішенні Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 21 квітня 2011 року (т.1 а.с.62).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 червня 2016 року було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4, який діяв в інтересах ОСОБА_2, про перегляд заочного рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2011 року (т.1 а.с.151).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить заочне рішення суду від 21 квітня 2011 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справі, порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи 11 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №2007-069, відповідно до умов якого останній отримав строковий кредит у розмірі 33000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення - 11 квітня 20014 року (т.1 а.с.5-8).

В якості забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено 11 квітня 2007 року договір іпотеки №2007-069, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку банку квартиру загальною площею 48,3 м., яка розташована в м.Дніпропетровську, вул.Свєтлова, буд.69 кв.№7, та яка належить відповідачу на підставі: свідоцтва про право власності на житло від 21 квітня 1998 року та договору дарування від 24 червня 2006 року (т.1 а.с.10-12).

Вартість предмета іпотеки, відповідно до п.12 вказаного договору іпотеки №2007-069 від 11 квітня 2007 року, за взаємним погодженням сторін цього договору становить

303 000 грн. (т.1 а.с.10-12).

ОСОБА_2 було допущено невиконання умов вищевказаного кредитного договору.

Згідно розрахунку, наданого банком, заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором №2007-069 від 11 квітня 2007 року, станом на 14 вересня 2010 року становить - 42 757,49 доларів США, яка складається із: 30 148,45 доларів США заборгованість за кредитом; 9 786,43 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

2 822,61 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором (т.1 а.с.3, 4).

Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції посилався на те, що позовні вимоги банку в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення кредитної заборгованості є обґрунтованими та доведеними і такими, що підлягають частковому задоволенню, однак, в резолютивній частині свого рішення суд першої інстанції не зазначив всі складові заборгованості за кредитним договором та не вказав початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, а тому з висновками суду в цій частині повністю погодитися неможливо, оскільки суд дійшов них у порушення норм матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, що відповідно до ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною третьою статті 33 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

За змістом статті 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Отже, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України «Про іпотеку» та положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен указати, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного суду України №6-1205 цс15 від 23 грудня 2015 року.

З матеріалів справи вбачається 11 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №2007-069, відповідно до умов якого останній отримав строковий кредит у розмірі 33000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення - 11 квітня 20014 року (т.1 а.с.5-8).

В якості забезпечення виконання зобовязань за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено 11 квітня 2007 року договір іпотеки №2007-069, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку банку квартиру загальною площею 48,3 м., яка розташована в м.Дніпропетровську, вул.Свєтлова, буд.69 кв.№7, та яка належить відповідачу на підставі: свідоцтва про право власності на житло від 21 квітня 1998 року та договору дарування від 24 червня 2006 року (т.1 а.с.10-12, т.3 а.с.6, 8).

Вартість предмета іпотеки, відповідно до п.12 вказаного договору іпотеки №2007-069 від 11 квітня 2007 року, за взаємним погодженням сторін цього договору становить

303 000 грн. (т.1 а.с.10-12).

ОСОБА_2 було допущено невиконання умов вищевказаного кредитного договору.

Згідно розрахунку, наданого банком, заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором №2007-069 від 11 квітня 2007 року, станом на 14 вересня 2010 року становить - 42 757,49 доларів США, яка складається із: 30 148,45 доларів США заборгованість за кредитом; 9 786,43 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;

2 822,61 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором (т.1 а.с.3, 4).

Таким чином, матеріалами справи підтверджується факт наявності у відповідача ОСОБА_2 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором № 2007-069 від 11 квітня 2007 року, яка ним в добровільному порядку не сплачується та, згідно розрахунку наданого банком, станом на 14 вересня 2010 року заборгованість становить - 42 757,49 доларів США, яка складається із: 30 148,45 доларів США заборгованість за кредитом; 9 786,43 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом.

Стосовно нарахування ПАТ КБ «ПриватБанк» пені за вищевказаним кредитним договором в іноземній валюті в розмірі 2 822,61 доларів США слід зазначити наступне.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ч.1 ст.192 ЦК України, законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України.

Проте, фінансові санкції за несвоєчасне повернення кредиту у вигляді пені можуть бути застосовані лише у випадках прострочення грошового зобовязання у гривні.

Отже, пеня, штраф може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України гривні.

За офіційним курсом НБУ станом на час ухвалення оскаржуваного рішення суду у даній справі про звернення стягнення на предмет іпотеки 21 квітня 2011 року сума пені визначена банком в розмірі 2 822,61 доларів США, що еквівалентно сумі - 22 483 грн. 22 коп. (т.3 а.с.20).

Також з матеріалів справи вбачається, кредитні кошти було надано відповідачеві ОСОБА_2 в іноземній валюті долари США, що підтверджується кредитним договором (а.с.5-8).

Слід зазначити, в якості забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_2 за кредитним договором №2007-069 від 11 квітня 2007 року було укладено договір іпотеки №2007-069 від 11 квітня 2007 року, згідно з яким відповідач надав в іпотеку квартиру загальною площею 48,3 м., яка розташована в м.Дніпропетровську, вул.Свєтлова, буд.69 кв.№7, яка належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на житло від 21 квітня 1998 року та договору дарування від 24 червня 2006 року (т.1 а.с.10-12, т.3 а.с.8).

Тобто, квартира, яка є предметом іпотеки, не була придбана позичальником ОСОБА_2 за кредитні кошти, отримані ним, відповідно до кредитного договору №2007-069 від 11 квітня 2007 року, а тому Закон України від 03 червня 2014 року N 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у даних правовідносинах застосуванню не підлягає.

Слід зазначити, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного суду України №6-1239 цс16 від 08 червня 2016 року.

Вартість предмета іпотеки відповідно до п.12 вказаного договору іпотеки № 2007-069 від 11 квітня 2007 року за взаємним погодженням сторін цього договору становить

303 000 грн. (а.с.10-12).

Отже, за згодою сторін було визначено фактичну вартість предмета іпотеки у розмірі 303 000 грн., що відповідає ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Крім того. в п.29 договору іпотеки визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобовязаний письмово повідомити іпотекодавця; продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити відповідні дії від імені іпотекодержателя.

Стосовно доводів апеляційної скарги щодо порушення прав неповнолітніх дітей відповідача ОСОБА_5 слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна.

Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.

В п. 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин » розяснено, згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі у справі № 6-589цс16.

З матеріалів справи вбачається відповідач має двох неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.3, а.с.3, 4).

Діти не є власниками іпотечного майна.

Згідно листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 22 червня 2017 року ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 була зареєстрована у квартирі за адресою: м.Дніпро вул.Свєтлова буд.69 кв.№7, з народження та по 20 лютого 2015 року. ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у вказаній квартирі також була зареєстрована з народження та по 20 лютого 2015 року (т.3 а.с.38).

Тобто, на час укладення договору іпотеки між банком та відповідачем ОСОБА_2 11 квітня 2007 року його неповнолітні діти були зареєстровані у квартирі, що є предметом іпотеки.

Однак, слід зазначити з матеріалів справи вбачається, ОСОБА_2 взагалі не оскаржував вищезазначений договір іпотеки у встановленому законом порядку, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині, за таких обставин, є безпідставними.

Стосовно доводів апеляційної скарги про не застосування судом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», слід зазначити, що такі доводи є необґрунтованими, оскільки квартира, яка є предметом іпотеки, не була придбана за кредитні кошти, отримані відповідачем ОСОБА_2, відповідно до кредитного договору №2007-069 від 11 квітня 2007 року, а тому Закон України від 03 червня 2014 року N 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» у даних правовідносинах застосуванню не підлягає.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, однак в своєму рішенні суд не зазначив всі складові заборгованості за кредитним договором та не зазначив початкову ціну вартості предмета іпотеки для його подальшої реалізації, а тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, рішення суду слід змінити в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», зазначивши всі складові заборгованості за кредитним договором №2007-069 від 11 квітня 2007 року, укладеним між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» станом на 14 вересня 2010 року, а саме: 30 148,45 доларів США заборгованість за кредитом; 9 786,43 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 22 483 грн. 22 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, та зазначити, що початкова ціна вартості предмета іпотеки для його подальшої реалізації становить - 303 000 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2011 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення змінити в частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банк «ПриватБанк», зазначивши складові заборгованості за кредитним договором №2007-069 від 11 квітня 2007 року, укладеного між Публічним акціонерним «ПриватБанк» та ОСОБА_2 станом на 14 вересня 2010 року, а саме: 30 148,45 доларів США заборгованість за кредитом; 9 786,43 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 22 483 грн. 22 коп. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Зазначити, що початкова ціна вартості предмета іпотеки для його подальшої реалізації становить - 303 000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя

Судді