Справа № 577/1652/17
Провадження № 2/577/744/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2017 року Конотопський міськрайонний суд Сумської області

в складі:

головуючого судді Кравченка В.О.,

при секретарі Мирошниченко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Конотопа цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів за договором позики в сумі 41847 грн. 88 коп.,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому, з посиланням на норми статей 525, 526, 625, 1048-1050 ЦК України, просить стягнути з ОСОБА_2 кошти загальною сумою 41847 грн. 88 коп., з яких 17150 грн. - за договором позики, 9743 грн. 08 коп. - відсотків за користування грошовими коштами, 13411 грн. 30 коп. - інфляційних збитків та 1543 грн. 50 коп. - 3% річних.

На обгрунтування вимог зазначив, що з грудня 2011 року по кінець жовтня 2013 року співмешкав разом з ОСОБА_2 однією сімєю у квартирі останньої по вул.Братів Радченко, 58/5 в м.Конотопі. У цей період за власні кошти придбав посудомийну машину, кухонні меблі, за винятком фасадів, дороге скло у ці фасади, гранітну мийку, електричну духовку, поверхню газової плити, морозильну камеру, встановив плінтуси, зробив ремонт на одному із балконів квартири. Крім того, у квартиру відповідача перевіз належні йому стіл, крісла, самовар, ковдру та інше майно необхідне для нормального проживання. Після припинення відносин між ними виникло питання щодо повернення належних йому речей і виплати компенсації за речі придбані за час спільного проживання і залишені у квартирі (водяні крани, мийка, морозильна камера тощо). Тому, зустрівшись 26.01.2014 року він спільно з ОСОБА_2 склали акт про повернення належного йому майна, а також остання надала розписку про зобовязання віддати кошти в сумі 17150 грн. - грошову компенсацію за частину майна, яке придбане під час спільного проживання, але залишено в квартирі відповідача. Оскільки взяті на себе зобовязання щодо сплати вказаних коштів ОСОБА_2 не виконує, то розцінюючи ці кошти як позику і просить стягнути їх за судовим рішенням з урахуванням санкцій встановлених ст.625 ЦК, що визначає відповідальність боржника за порушення грошового зобовязання.

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_3 підтримав вимоги.

Відповідач ОСОБА_2 заперечує задоволенню вимог пославшись, що ніяких коштів у позивача не брала, а визначена у розписці сума є грошовою компенсацією при розподілі між ними майна, яке було придбане під час спільного проживання. Просить у позові відмовити і стягнути з позивача понесені нею судові витрати в сумі 2000 грн. сплачені за послуги адвоката.

Представник відповідача за угодою адвокат ОСОБА_4 додав, що з огляду на справжню правову природу відносин між сторонами, ніякого договору позики між ними не укладалось, реальних коштів позивач не надавав, а відповідач не отримував. За таких обставин вимоги є безпідставними.

Суд, вислухавши доводи сторін та їх представників, дослідивши представлені докази, приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог виходячи із такого.

За приписами статей 10, 60 ЦПК України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони.

У статті 11 ЦПК України закріплено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено і це визнано сторонами, у зв»язку з чим відсутня необхідність доказування (ст.61 ЦПК), що у період з грудня 2011 року по жовтень 2013 року ОСОБА_1 З ОСОБА_2 підтримували подружні відносини, співмешкаючи у квартирі останньої. За цей час було придбане майно, яке, після припинення відносин, залишилось у квартирі відповідача. 26.01.2014 року під час розподілу майна позивач взяв у ОСОБА_2 розписку про повернення йому 17150 грн. щомісячними платежами (а.с.8). Дані кошти були визначені сторонами як грошова компенсація за майно, що залишилось відповідачу.

У постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року, щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, суд дійшов висновку про те, що, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Згідно приписів ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У частині другій статті 1047 ЦК України вказано, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

З урахуванням наведених норм слід дійти висновку, що при дослідженні боргової розписки необхідно виявляти її справжню правову природу, незалежно від найменування документа.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

У справі, яка розглядається судом достеменно встановлено, що правові відносини між сторонами виникли не внаслідок укледення договору позики, а під час розподілу спільного майна з визначенням грошової компенсації, яку відповідач зобов»язався сплатити позивачу за затвердженим графіком, при цьому ніякої реальної передачі чи отримання коштів не було.

За таких обставин, посилання ОСОБА_1 на норми ст.ст. 1046-1049, 625 ЦК України є безпідставними, а тому у задоволенні позову необхідно відмовити.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідачем заявлено клопотання про стягнення з позивача витрат на правову допомогу загальною сумою 2000 грн. На підтвердження представлені укладена угода про надання правової допомоги, ордер та довідка про отримання адвокатом ОСОБА_4 від ОСОБА_5 грошових коштів у вказаному розмірі.

Проте, суд вважає, що заявлена сума є завищеною виходячи із такого.

У ст.1 Закону України Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах визначено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Із матеріалів справи вбачається, що адвокат ОСОБА_4, який надавав правову допомогу ОСОБА_2 приймав участь у двох судових засіданнях: 01.06.2017 року 24 хв., 11.07.2017 року 53 хв., загалом 1 год. 17 хв. Отже, шляхом арифметичного підрахунку вартість послуг наданих у судовому засіданні становить 792 грн. 41 коп. ( 1544 грн. х 40% х 77 хв.). Щодо консультації наданої адвокатом ОСОБА_4, як зазначено у довідки протягом 1 год. вартістю 400 грн., то з урахуванням невеликої складності справи слід дійти висновку про достатність часу у півгодини, що є підставою для зменшення вартості наданих послуг у двічі, тобто до 200 грн. Отже, загальний розмір витрат буде становити 992 грн. 41 коп.

Керуючись: ст.ст.1046-1049 ЦК України, 10, 11, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2, в рахунок відшкодування вартості послуг адвоката, 992 грн. 41 коп.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Сумської області через Конотопський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня проголошення.

Суддя Кравченко В. О.