Справа № 369/2706/16-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/2029/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 22.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

22 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Коцюрби О.П.,

Суддів - Сержанюка А.С., Журби С.О.,

При секретарі Топольському В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зменшення обов"язкової частки у спадщині.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, пояснення сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом про зменшення обовязкової частки у спадщині посилаючись на те, що вона є спадкоємцем за заповітом після померлої 27 вересня 2015 року матері ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_5 І-ОК № 343617 видане виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28 вересня 2015 року, актовий запис № 26. Даний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, 21 квітня 2010 року за реєстровим номером № 759, за умовами якого ОСОБА_4 все своє майно де б воно не було, з чого б воно не складалося, взагалі все те, що буде належати їй і на що за законом вона матиме право заповіла ОСОБА_2

Після смерті ОСОБА_4, відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 та 1/6 частин житлового будинку № 87 з відповідними господарськими будівлями та спорудами пі по вул. Петровського в с. Петрівське, Києво-Святошинського району, Київської області, та 1/2 та 1/6 частки земельної ділянки площею 0,179 га., яка розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Петрівське, вул. Петровського,87 наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Позивач зазначає, що 23 лютого 2016 року вона звернулась до Вишневої міської нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини.

26 січня 2016 року до Вишневої міської нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини звернувся відповідач по справі ОСОБА_3

Разом з цим, позивач наголошує, що в 2007 році померла ОСОБА_4 перенесла інсульт, тому з 2008 року вона була змушена переїхати проживати до матері, для допомоги та догляду за нею.

Посилаючись на те, що відповідач є особою, який має право на обов»язкову частку у спадщині, однак за життя спадкодавця не дбав про матір, після смерті не приймав участь у її похованні, позивач просила суд зменшити розмір обов»язкової частки у спадщині ОСОБА_3 до 1/24 від обов»язкової частки у спадщині.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2017 року ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позову.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просила, скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2017 року, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог. Зазначила, що судом неповно з»ясовано обставини справи, що мають значення для справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2016 року в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.

Згідно положень ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Судом встановлено, що 27 вересня 2015 року померла мати позивача та відповідача ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть ОСОБА_5 І-ОК № 343617, видане виконавчим комітетом Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28 вересня 2015 року, актовий запис № 26.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складається з 1/2 та 1/6 частин житлового будинку № 87 з відповідними господарськими будівлями та спорудами по вул. Петровського в с. Петрівське, Києво-Святошинського району, Київської області, та 1/2 та 1/6 частки земельної ділянки площею 0,179 га., що розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Петрівське, вул. Петровського, 87 наданої для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Статтями 1216, 1217 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Як вбачається із заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_6, 21 квітня 2010 року за реєстровим номером № 759, ОСОБА_4 все своє майно де б воно не було, з чого б воно не складалося, взагалі все те, що буде належати їй і на що за законом вона матиме право заповіла ОСОБА_2 позивачу у справі.

Також ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Крім того, в ст. 1234 ЦК України вказано, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Статтею 1235 ЦК передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві, з часу відкриття спадщини.

Статтею 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

В ст. 1270 ЦК України вказано, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Матеріалами спадкової справи № 18/2016 до майна померлої 27 вересня 2015 року ОСОБА_4, встановлено, що 23 лютого 2016 року ОСОБА_2 звернулась до Вишневої міської нотаріальної контори Київської області із заявою за № 114 про прийняття спадщини.

26 січня 2016 року до Вишневої міської нотаріальної контори Київської області звернувся ОСОБА_3 із заявою за № 18 про прийняття спадщини.

Судом також встановлено, що ОСОБА_3, є рідним сином померлої ОСОБА_4 та відповідно до ст. 1261 ЦК України відноситься до спадкоємців першої черги.

На день смерті матері ОСОБА_4, тобто станом на 27 вересня 2015 року, ОСОБА_3, був непрацездатним, що підтверджується пенсійним посвідченням, Серія АБ № 694976.

Непрацездатний син має право на обов`язкову частку незалежно від того, чи проживав зі спадкодавцем на момент його смерті.

Положеннями абз. 2 ч. 1 ст. 1241 ЦК України передбачено, що розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, а також аналогічних роз'яснень, викладених у п. 7 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року, захист права на обов'язкову частку в спадщині може здійснюватись шляхом пред'явлення вимог, зокрема, про визнання права на обов'язкову частку в спадщині. Суд може зменшити розмір обов'язкової частки у спадщині з урахуванням відносин між спадкоємцем та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. При вирішенні спорів про зменшення розміру обов'язкової частки встановленню та оцінюванню судом підлягає характер відносин між спадкоємцем та спадкодавцем, зокрема, тривала відсутність спілкування між останніми, неприязні стосунки, зумовлені аморальною поведінкою спадкоємця тощо. Зменшення розміру обов'язкової частки в спадщині полягає у пропорційному зменшенні частки такого спадкоємця.

У судовому засіданні позивач наголошувала, що за життя спадкодавця ОСОБА_4, між останньою та відповідачем склалися негативні та неприязні відносини, за життя спадкодавця, ОСОБА_3 не дбав та не піклувався про матір, не приїжджав до неї, не допомагав матеріально, не виконував своїх обов»язків по догляду за матрі»ю, яка була прикута до ліжка, а після смерті не приймав участь у її похованні, не був присутній на похованні матері.

Відсутність тривалого спілкування з матір»ю, представник відповідача пояснила тим, що її довіритель є інвалідом третьої групи з 08 січня 2003 року та в останнього було виявлено цілий ряд захворювань: стенокардія напруги ФК 11, А/с кардіосклероз, постійна форма фібрілляції під серця СН 11А, артеріальна гіпертензія 11 ризик 1У високий, в з»язку з чим відповідач не може в повній мірі навіть за собою доглядати та виконувати фізичні роботи.

Викладене підтверджується довідкою Вишневої міської лікарні Київської області № 1950 без дати, медицинською документаціє, довідкою від 12 травня 2016 року № 79, видану Києво-Святошинським територіальним центром соціального обслуговування, де зазначено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на обслуговуванні у відділенні соціальної допомоги вдома Києво- Святошинського територіального центру соціального обслуговування з 01 грудня 2010 року.

Допитаний у судовому засіданні 21 листопада 2016 року під присягою та попереджений про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів або за відмову давати їх свідок ОСОБА_7 суду показала, що відповідач ОСОБА_2 завжди опікувалась своєю мамою. Після того, коли в її матері відбувся інсульт ОСОБА_2 поселилась до неї та доглядала протягом 8 років. ОСОБА_3 за місцем проживання матері свідок не бачила. Свідок телефонувала ОСОБА_3, пояснювала йому, що його мамі погано, останній сказав, що не приїде. На похорон ОСОБА_3 не приїздив. Також свідок знає, що останній хворів, але він був ходячий. Він давно хворий. Знає, що у ОСОБА_3 з його матір»ю були напружені відносини.

Допитаний у судовому засіданні 21 листопада 2016 року під присягою та попереджений про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показів або за відмову давати їх свідок ОСОБА_8 показала суду, що вона сусідка померлої. ОСОБА_9, коли та допомагала своїй матері, а коли матір була присмерті то ОСОБА_9 переїхала до матері і жила там. Брата позивачки свідок не бачила, він не приїздив до матері після смерті батька. На похорон матері ОСОБА_3 не приїздив. Також свідок знає, ОСОБА_3, що хворіє.

Вказані пояснення свідків не можуть бути прийняті до уваги, так як вони в повній мірі не стикуються з письмовими доказами, які надані відповідачем та знаходяться в справі.

Також, судом встановлено, що всі витрати на поховання ОСОБА_4 понесла позивач, яка також займалась і організацією похорон.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

При з'ясуванні та встановленні обставин справи суд повинен виходити з вимог ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, вимог ст. 58, ст. 59 ЦПК України щодо належності та допустимості доказів та положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України, відповідно до якої, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

При вирішенні даної справи, колегія суддів погоджується з думкою Києво-Святошинського районного суду Київської області про те, що не можуть бути прийняті до уваги відносини, які склалися між ОСОБА_3 та його матір'ю ОСОБА_4, так як їх взаємовідносини не мають правового значення для вирішення даного спору щодо спадщини, яка відкрилась після померлої ОСОБА_4, а також з тим, що тривала відсутність спілкування між останніми, викликана не небажанням відповідача доглядати за матір»ю, як зазначає позивач, а його безпорадним станом, так як відповідач хворіє, з 08 січня 2003 року є інвалідом третьої групи, пребуває на обслуговуванні у відділенні соціальної допомоги вдома Києво-Святошинського територіального центру соціального обслуговування, що прідтверджується наявними в матеріалах справи належними та допустимими доказами.

За таких обставин, та враховуючи те, що ОСОБА_2 не доведено в суді ті обставини на які вона посилалась як на підставу своїх вимог і заперечень, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог.

Так як Києво-Святошинський районний суд Київської області розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, порушень норм процесуального законодавства при розгляді справи не допустив, тому, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно відхилити, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2017 року залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: