АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3623/17 Головуючий 1 інст. Овсянніков В.С.
Справа № 619/3697/16-ц Доповідач Котелевець А.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Котелевець А.В.,

суддів Пилипчук Н.П., Швецової Л.А.,

за участю секретаря Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року,

у с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про виселення.

В обґрунтування позову вказав, що йому на підставі Договору дарування від 02 грудня 2003 року належить 60/100 частин житлового будинку № 36 по вулиці Лісна в смт. Мала Данилівка Дергачівського району Харківської області. У вказаному житлі зареєстрований він, його дружина - ОСОБА_3, та сини - ОСОБА_4, ОСОБА_2

Однак ОСОБА_2 порушує їх спокій; перебуваючи у нетверезому стані, не керує своїми діями, чим створює загрозу безпеці життя для членів родини, зокрема для неповнолітнього ОСОБА_4

Позивач з дружиною та неповнолітнім сином проживають в житловому будинку літ. «А», а ОСОБА_2 мешкає в літній кухні літ. «Е». Зазначає, що відповідач не дотримується правил протипожежної безпеки, тримає приміщення в антисанітарному стані та не сплачує комунальні платежі.

Посилаючись на те, що добровільно звільнити житловий будинок з надвірними будівлями ОСОБА_2 не бажає, чим перешкоджає йому, як власнику користуватися, володіти та розпоряджатися своїм майном, позивач просив задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_2 позов визнав за умови придбання його батьком ОСОБА_1- позивачем по справі, іншого житла для нього.

Третя особа ОСОБА_3 з позовом погодилась та просила його задовольнити.

Ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року в прийнятті визнання ОСОБА_2 позову відмовлено.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на підстави, передбачені статтею 309 ЦПК України, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції неповно зясував обставини неможливості проживання з відповідачем в спірному житлі; справа розглянута упереджено, без належної оцінки наданих ним доказів.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 303 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції - судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_1 є власником 60/100 частин житлового будинку № 36 по вулиці Лісна в смт. Мала Данилівка Дергачівського району Харківської області, на підставі Договору дарування від 02 грудня 2003 року, посвідченого державним нотаріусом Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області ОСОБА_5 за реєстрованим номером 2-3994.

В зазначеному житловому будинку зареєстровані: позивач ОСОБА_1, відповідач ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 (а. с. 4-7, 15).

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Звертаючись із позовом, позивач вказав на неможливість проживання з відповідачем в спірному житлі з підстав, передбачених статтею 116 ЖК України.

Згідно з статтею 157 ЖК України власник жилого будинку (квартири) має право вимагати у судовому порядку виселення членів сімї, але за наявності обставин, передбачених частиною 1 статті 116 ЖК України. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини 1 статті 116 ЖК України виселення члена сімї наймача (власника) будинку та інших осіб, які проживають разом з ним, можливе в тому випадку, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Тобто, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, тощо.

В пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, що під час вирішення справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід керуватися тим, що під час тривалої антигромадської поведінки виселення винного може статися під час повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування (частина 2 статті 59 ЦПК України).

Згідно з нормами частини 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з частиною 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів звернення ОСОБА_1 та ОСОБА_3 до поліції щодо протиправної поведінки чи перебування в алкогольному спянінні ОСОБА_2 матеріали справи не містять. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.

Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Справа розглянута в межах заявлених вимог.

Акт депутата Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області не може бути належним доказом на підтвердження доводів позивача, оскільки свідчить лише про відсутність у житловому будинку № 36 по вулиці Лісна в смт. Мала Данилівка Дергачівського району Харківської області особистих речей та спального місця відповідача ОСОБА_2 (а. с. 9).

Доводи позивача щодо проживання відповідача у літній кухні та несплату ним комунальних послуг не є підставою для виселення ОСОБА_2 з урахуванням вимог статті 116 ЖК України.

За правилами статті 405 ЖК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді Н.П. Пилипчук

ОСОБА_6