Єдиний унікальний номер 242/3815/16-ц Номер провадження 22-ц/775/1425/2017
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Курило В.П.

суддів Жданової В.С., Соломахи Л.І.

за участю секретаря Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_4, на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 19 червня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 19 червня 2017 року позовні вимоги банку задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит №2224 від 24 квітня 2013 року за період з 24 квітня 2013 року по 06 липня 2016 року у розмірі 579320 грн. 49 коп., яка складається із заборгованості за основним боргом у розмірі 358500 грн. 87 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 109675 грн. 05 коп., індексу інфляції у розмірі 93471 грн. 72 коп., 3 % річних у розмірі 17672 грн. 85 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь АТ «Ощадбанк» заборгованість за договором про іпотечний кредит №2224 від 24 квітня 2013 року за період з 16 лютого 2016 року по 06 липня 2016 року у розмірі 88361 грн. 15 коп., яка складається з заборгованості за основним боргом у розмірі 29318грн. 60 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 19768 грн. 70 коп. індексу інфляції у розмірі 34266 грн. 37 коп., 3 % річних у розмірі 5007 грн. 48 коп.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» заборгованість за договором про іпотечний кредит №2224 від 24 квітня 2013 року за період з 16 лютого 2016 року по 06 липня 2016 року у розмірі 88361 грн. 15 коп., яка складається з заборгованості за основним боргом у розмірі 29318 грн. 60 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 19768 грн. 70 коп. індексу інфляції у розмірі 34266 грн. 37 коп., 3 % річних у розмірі 5007 грн. 48 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_4, ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог банку. Посилається на те, що позивачем не було жодного разу предявлено в судових засіданнях оригіналів укладених між позивачем і відповідачами договорів, тобто судом зроблено висновок про укладення договорів не встановивши факту наявності хоча б якогось з трьох договорів на які посилався позивач, що свідчить про неповне зясування обставин що мають значення для справи.

Позивачем також не надано до суду доказів що підтверджували б факт надання кредитних коштів відповідачу. Представник ОСОБА_1 звертав увагу суду, що копії документів надані позивачем не всі чіткі, а печатки зовсім розмиті, а тому такі докази не повинні братися до уваги і наполягав на ознайомленні з оригіналами документів, проте судом не було це прийнято до уваги.

Рішення суду не містить жодної згадки про докази, що підтверджували б факт підписання відповідачами договорів з позивачем та доказів надання кредитних коштів ОСОБА_1

Позивачем не надано формул розрахунку заборгованості за договором про іпотечний кредит, що не дозволило перевірити правильність розрахунку вказаної суми. Судом не враховано п. 4.3.3 договору про іпотечний кредит між позивачем та позичальником, відповідно до якого у випадку порушення умов цього договору позичальник зобовязаний достроково повернути кредит з одночасною сплатою процентів нарахованих на фактичний залишок заборгованості за кредитом. Тобто, з моменту невиконання позичальника зобовязань по сплаті чергового платежу, чи його частки, наступає строк виконання основного зобовязання і позичальник повинен погасити всю суму боргу по договору про іпотечний кредит. Відповідно до п. 3.3.3 договору, позичальник повинен був щомісячно не пізніше останнього робочого дня кожного місяця, наступного за звітним здійснювати повернення кредиту. Тобто, навіть якщо раніше 03 жовтня 2014 року позичальник не порушував умов кредитного договору, то наступний платіж він повинен був зробити до 30 листопада 2014 року, а позивач повинен був звернутись до суду з вимогами до поручителів до 31 травня 2015 року.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити.

Представник Банку в судове засідання не прибув, в своїй письмовій заяві просив справу розглядати в його відсутність.

Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судове засідання апеляційного суду не прибули, про час а місце розгляду справи повідомлені телефонограмами , а також оголошенням на офіційному веб-сайті Апеляційного суду Донецької області. Про причини неявки не повідомили.

Відповідно до статті 305 ЦПК України неявка в засідання апеляційного суду сторін та осіб, які приймають участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом. Тому апеляційний суд розглядає справу у їх відсутність.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника ОСОБА_1- ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи і перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно п. 3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 ЦПК України, розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив матеріали справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 24 квітня 2013 року між АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит №2224, згідно якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 690640,00 грн. на 120 місяців із сплатою 18% річних, строком користування до 21 квітня 2023 року (том 1 а.с.6-15).

Виконання позичальником зобовязань за вищевказаним договором було забезпечено іпотекою нерухомого майна, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: м. Донецьк, вул. Університетська, 26/17. Також між Банком та ОСОБА_2Г, та між Банком і ОСОБА_3 24 квітня 2013 року було укладено договори поруки за №1 та 2, відповідно до яких вони зобовязалися солідарно та в повному обсязі відповідати за виконання зобов'язань за кредитним договором №2224 від 24 квітня 2013 року (том 1 а.с.16-21, 22-27).

Звертаючись в суд з позовом про стягнення з відповідачів боргу, Банк посилався на те, що ОСОБА_1 не виконує належним чином свої грошові зобовязання за іпотечним договором, у звязку із чим, у неї станом на 06 липня 2016 р. виникла заборгованість за кредитом у розмірі 468175,92 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 358500,87 грн., за відсотками 109675,05 грн. Уточнюючи позовні вимоги позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 суму заборгованості за кредитом у розмірі 579320 грн. 49 коп., яка складається із заборгованості за основним боргом у розмірі 358500 грн. 87 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 109675 грн. 05 коп., індексу інфляції у розмірі 93471 грн. 72 коп., 3 % річних у розмірі 17672 грн. 85 коп., стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2, та окремо солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 579320 грн. 49 коп., яка складається із заборгованості за основним боргом у розмірі 358500 грн. 87 коп., заборгованості за відсотками у розмірі 109675 грн. 05 коп., індексу інфляції у розмірі 93471 грн. 72 коп., 3 % річних у розмірі 17672 грн. 85 коп. та судовий збір.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги ґрунтуються на законі.

Вказаний висновок суду є правильним, відповідає вимогам закону і матеріалам справи.

Відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, шо відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

Згідно зі ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобовязання у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

На підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Відповідач ОСОБА_1 порушила зобовязання за кредитним договором і станом на 06.07.2016 р. має прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 468175,92 грн., яка складається із заборгованості за кредитом 358500,87 грн., за відсотками 109675,05 грн.., що підтверджується відповідним розрахунком заборгованості.

Суд першої інстанції визнав правильним представлений позивачем розрахунок суми заборгованості по тілу кредиту, відсотках, що утворилася у відповідача. Суд встановив, що розрахунок відповідає умовам укладеного договору. Відповідачем він не спростований.

Тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що вказана сума заборгованості підлягає стягненню у примусовому порядку.

На підставі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлені договором або законом.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 року За змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

Суд визнав правильним наданий позивачем розрахунок індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми зобовязання. І зробив правильний висновок про те, що вимоги Банку про стягнення 3% річних і інфляції ґрунтуються на законі.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно вважав що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача індексу інфляції станом на 10.05.2017 року у розмірі 93471,72 грн. та 3% річних у розмірі 17672,85 грн. обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги про те, що у суду першої інстанції не було законних підстав для висновку про перебування сторін у договірних кредитних відносинах суперечать матеріалам справи і встановленим обставинам. Дійсно в справі відсутні оригінали кредитних договорів, договорів поруки, платіжні доручення про отримання ОСОБА_1 кредитних коштів. Але позивач надав інші докази, які достовірно свідчать про укладання сторонами зазначених договорів, отримання ОСОБА_1 кредитних коштів в розмірі , вказаному Банком в позовній заяв, і часткового виконання ОСОБА_1 грошових зобовязань за кредитним договором. Йдеться, зокрема, про виписку по рахунку ОСОБА_1 за кредитним договором.

До того ж суд встановив, що оригінали документів залишились на території, що тимчасово не контролюється українською владою через агресію Росії. Сторони сам кредитний договір не оспорили у порядку, передбаченому законом. ОСОБА_1 не оспорює факту часткового погашення кредиту, посилаючись на те, що невиконання умов кредитного договору стало можливим через її фінансові труднощі. Тому у даному випадку факт відсутності оригіналів документів, про якій йдеться в апеляційній скарзі, не має правового значення.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції повно, всебічно і обєктивно перевірив доводи і заперечення сторін, встановленим фактам і доказам дав правильну правову оцінку, правильно застосував норми матеріального права, правильно вирішив спір. Рішення суду відповідає нормам матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не має.

Відповідно до статті 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що воно ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального законів.

Доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції і правильно визнані безпідставними.

Керуючись ст. 303-315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_4,- відхилити .

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з часу її проголошення і може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Судді: