УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Умнової О.В., Кафідової О.В., Фаловської І.М.,
розглянувши у попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини, відібрання дитини та повернення її за попереднім місцем проживання, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2016 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, вимоги якого уточнив в ході розгляду справи та просив визначити місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_1; відібрати дитину ОСОБА_6 від ОСОБА_5 або від третіх осіб, з якими перебуватиме дитина під час виконання рішення суду, та повернути її за попереднім місцем проживання, допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання та вирішити питання щодо судових витрат.

Позов мотивовано тим, що позивач з ОСОБА_5 перебуває у шлюбі з 14 вересня 2007 року. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 Місце проживання малолітнього сина визначено за спільною згодою з відповідачем за адресою: АДРЕСА_1.

Разом з тим, відповідач забрала сина з квартири, що розташована за вищевказаною адресою щоб відвести до дитячого садочку, проте замість цього вивезла його до Республіки Молдова, де залишила у своїх батьків - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2017 року, у задоволені позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати з передачею справи до місцевого суду на новий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Апеляційний суд дав належну оцінку законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції. Належним чином перевірив встановлені судом фактичні обставини справи з урахуванням зібраних доказів та дійшов правильного висновку щодо відсутності правових підстав для його скасування.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року(ратифікована Україною 27 лютого 1991 р., дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 р.) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Статтею 160 СК України, передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Місце проживання малолітньої дитини визначається за домовленістю батьків. Оскільки в даному випадку сторони не дійшли згоди з цього питання - місце проживання малолітнього сина сторін визначається за рішенням суду.

Згідно з ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Згідно ч. 2 ст. 163 СК України батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду.

Вирішуючи даний спір, судом першої інстанції не було встановлено незаконного переміщення малолітньої дитини та незаконне її утримання відповідачем без згоди її чоловіка та батька дитини, і у зв»язку з цим порушення відповідачем норм Конвенції.

При цьому, в ході розгляду справи позивачем не надано доказів про наявність виняткових обставин, передбачених ч.2 ст.161 СК України для відібрання малолітньої дитини від матері.

Суд першої інстанції, з висновками якого обґрунтовано погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що сам по собі факт проживання дитини на даний період часу з відповідачем у справі не є достатньою підставою для визначення місця проживання дитини з батьком, оскільки виключних обставин для закріплення такого проживання дитини з батьком та розлучення із своєю матір'ю в ході розгляду справи не встановлено.

За таких обставин, всебічно встановивши обставини справи на основі належної оцінки зібраних у справі доказів, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав підстав для задоволення позову про відібрання дитини.

При вирішенні даної справи судом першої інстанції, з висновками якого обґрунтовано погодився апеляційний суд, правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень.

За таких обставин, правові підстави для скасування оскаржуваного рішення апеляційного суду та рішення суду першої інстанції у незміненій частині відсутні.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 11 листопада 2016 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Умнова
О.В. Кафідова
І.М. Фаловська