Справа № 347/609/17
Провадження № 22-ц/779/1221/2017
Головуючий у 1 інстанції Сабадах Б.В.
Суддя-доповідач Горейко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

Головуючої Горейко М.Д.

суддів: Бойчука І.В., Ясеновенко Л.В.,

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю апелянта ОСОБА_1, позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист честі та гідності і відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Косівського районного суду від 14 червня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2017 року позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (матір ОСОБА_2М.) звернулися в суд із позовом до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову посилались на те, що відповідачка, яка була допитана як свідок по справі за позовом ОСОБА_4П.(колишньої дружини позивача ОСОБА_2М.) про визнання позивачів по даній справі такими, що втратили право на житло та зняття з реєстрації, надала суду неправдиві покази, які принижують їхню (позивачів) людську честь та гідність, а саме вона сказала наступне: «ОСОБА_2 взагалі ні дня не працював, і взагалі на «Москалівці» був зарекомендований, що ходив і крав метал і здавав і того вони втекли у Кути, бо вони тут всякими аферами займалися. Вони нічого біля цього будинку не будували, все було побудоване і використовувалось до його приходу». Такі ж показання відповідачка надала і по іншій справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Зазначали, що ці обставини підтверджуються копією технічного запису судових засідань.

Такі відомості не відповідають дійсності. Стверджували, що діями відповідачки їм завдано моральну шкоду, яку вони оцінюють в 50 000 грн.

Посилаючись на наведене, просили зобовязати відповідачку вибачитись перед ними при свідках за приниження їхньої честі та гідності і розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності; стягнути з відповідачки у їхню користь 50 000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Косівського районного суду від 14 червня 2017 року позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_1 вибачитись перед ОСОБА_2 та ОСОБА_3 при свідках за приниження їхньої честі, гідності та розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до державного бюджету 640 грн. недоплаченого судового збору, в рівних частках з кожного по 320 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3500 грн. завданої моральної шкоди та 364,80 грн. сплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1500 грн. завданої моральної шкоди та 339,20 грн. сплаченого судового збору.

На вказане рішення відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт зазначає, що позивачем ОСОБА_2, а тим більше позивачем ОСОБА_3, не доведено факту поширення нею відомостей про них, що не відповідають дійсності та принизили їхню людську честь і гідність, а також спричинення їм моральної шкоди.

На думку апелянта, суд не врахував положення п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної і юридичної особи», де зазначено, що не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками.

Апелянт зауважує, що всупереч розяснень Пленуму Верховного Суду України в п. 25 вказаної постанови, суд у своєму рішенні не вказав, яка саме інформація про позивачів є недостовірною, і яку саме інформацію потрібно спростувати шляхом принесення їм вибачень, не вказав, де потрібно це здійснити, у який спосіб та перед якими свідками.

Апелянт також зазначає, що суд не звернув уваги на розяснення Пленуму Верховного Суду України в п. 26 цієї ж постанови, згідно якого суд не вправі зобовязувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі.

Стверджує, що суд спотворив її свідчення, оскільки вона не називала ОСОБА_2 «злодієм і аферистом», і не говорила того, що вказано позивачами у позовній заяві, а саме, що «ОСОБА_2 зарекомендував себе таким, що ходив і крав метал і здавав і того вони втекли у Кути, бо вони тут всякими аферами займалися».

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити.

В засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, викладених у ній.

Позивач заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про час та день розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку. Причину неявки суду не повідомила.

З урахуванням положень ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін в справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 постанови від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду зазначеним вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 була допитана як свідок в справі за позовом ОСОБА_4 (колишньої дружини позивача ОСОБА_2М.) про визнання позивачів по даній справі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 такими, що втратили право на житло та зняття з реєстрації. Даючи показання ОСОБА_1 сказала, зокрема, наступне: «ОСОБА_2 взагалі ні дня не працював, і взагалі на «Москалівці» був зарекомендований, що ходив і крав метал і здавав і того вони втекли у Кути, бо вони тут всякими аферами займалися. Вони нічого біля цього будинку не будували, все було побудоване і використовувалось до його приходу». Подібні показання відповідачка ОСОБА_1 надала і в іншій справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. Копії технічного запису відповідних судових засідань містяться у матеріалах справи.

Позивачі ствердили, що вищевказана інформація є неправдивою, тому порушує їхнє право на повагу до їх гідності та честі.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про захист честі та гідності і відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 поширила недостовірну інформацію про позивачів, що порушило особисті немайнові права позивачів, тому позовні вимоги про зобовязання відповідачки ОСОБА_1 вибачитися перед позивачами при свідках за приниження їхньої честі та гідності, та розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності, підлягають до задоволення. Також суд дійшов висновку, що поширенням недостовірної інформації про позивачів відповідачка завдала останнім моральної шкоди, зокрема, ОСОБА_2 на суму 3500 грн., а ОСОБА_3 на суму 1500 грн.

Однак погодитись з таким висновком суду не можна.

Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно до ч. 2 ст. 5 ЗУ «Про інформацію», реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Згідно ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Пленум Верховного Суду України у постанові №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної і юридичної особи» з метою забезпечення правильного й однакового застосування судами законодавства, що регулює захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи надав судам розяснення.

Проте такі розяснення суд першої інстанції не врахував, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 17 вказаної постанови не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі.

Суд не звернув уваги на те, що інформація, надана відповідачем, була поширена нею під час давання показань по справі про поділ майна та у справі про визнання позивачів такими, що втратили право на житло та зняття з реєстрації, була доказом по цих справах щодо придбання майна та прийняття участі в будівництві нерухомого майна і підлягала оцінці судом при ухваленні судового рішення.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 цієї постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду.

Поширена ОСОБА_1 у судовому засіданні інформація («ОСОБА_2 взагалі ні дня не працював, і взагалі на «Москалівці» був зарекомендований, що ходив і крав метал і здавав і того вони втекли у Кути, бо вони тут всякими аферами займалися. Вони нічого біля цього будинку не будували, все було побудоване і використовувалось до його приходу») є в деякій мірі оціночним судженням, оскільки є вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача ОСОБА_1, містить гіперболу, а саме: «ОСОБА_2 взагалі ні дня не працював». Однак це залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України у п. 26 вищевказаної постанови відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції наведені в п. 26 роз'яснення вказаної залишив поза увагою.

Таким чином, позивачами обрано спосіб судового захисту у вигляді зобовязання відповідачки вибачитись перед позивачами при свідках за приниження їхньої гідності, честі та розповсюдження відомостей, які не відповідають дійсності, який не передбачений у статтях 16, 277 ЦК України.

За наведених обставин та норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини в наведеній частині, розяснень Пленуму Верховного Суду України, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про обґрунтованість вимоги позивачів про захист честі, гідності за розповсюдження неправдивої інформації є неправильними.

Що стосується вирішення судом позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, то в цій частині рішення також не є законним та обґрунтованим.

Так, відповідно до п. 27 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди.

Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз'яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року №5).

Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності.

В силу дії ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (абз. 2 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»).

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскільки позивачі не довели, що їх особисті немайнові права були порушені відповідачкою внаслідок поширення про них недостовірної інформації, а позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною від вимоги про захист гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації, то висновок суду першої інстанції про обґрунтованість вимоги позивачів про відшкодування моральної шкоди є неправильним.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи, що в силу п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення. По суті встановленого судом в позові ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід відмовити в повному обсязі.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст.ст. 16, 23, 277 ЦК України, ч. 2 ст. 5, ст. 47-1 Закону України «Про інформацію», роз'яснень у постанові Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної і юридичної особи», у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Косівського районного суду від 14 червня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про захист честі та гідності і відшкодування моральної шкоди відмовити.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: І.В. Бойчук

ОСОБА_5