Справа № 344/156/17
Провадження № 2/344/1492/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді Польської М.В.

при секретарі c/з ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

В С Т А Н О В И В:

Уповноважена особа ФГВФО на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» (скорочено ПАТ «ВіЕйБіБанк») ОСОБА_3 звернулася в січні 2017 року в суд з позовом до ОСОБА_4 (з уточненими вимогами) про звернення стягнення на предмет іпотеки: трьохкімнатну квартиру зі всіма обєктами функціонально повязанного з цим нерухомим майном заг.пл.83.1 м.кв., житловою 46.8 м.кв.що знаходиться в АДРЕСА_1, шляхом продажу її ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» від свого імені будь-якій особі-покупцю за початковою ціною 374 199грн. у порядку визначеному ст.38 Закону України «Про іпотеку» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №07/43-05 від 26.06.2007р. в розмірі 294 106.81грн., яка складається з заборгованості по кредиту 294 106.81грн.; надати ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» всіх прав продавця перехованих у вимогах; стягнення судових витрат.

Представник позивача позов підтримав з мотивів викладених у позовній заяві з уточненими вимогами, просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судові засідання не зявився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести заочний розгляд справи без його участі.

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення , виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 26.06.2007р. між ВАТ Всеукраїнський ОСОБА_2, правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір №07/43-05 (а.с.7-11), у суму 50000 доларів США, під споживчі цілі, 12% річних (зі зміною 17% річних), строком до 25.06.2012р.

Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту.

Банк зобовязання за кредитним договором №07/43-05 виконав, однак відповідач свої зобовязання не виконав, підставою чого як наслідок є ухвалення рішення Івано-Франківського міського суду від 14.12.2011р., яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВіЕйБіБанк» за кредитним договором №07/43-05від 26.06.2007р. заборгованість 364 820.14грн..

На стадії виконання рішення суду, 02.09.2013р. було укладено між сторонами мирову угоду, яка передана органом ДВС до суду та затверджена ухвалою Івано-Франківського міського суду від 28.10.2013р. про стягнення заборгованості в сумі 372 854.52грн., з яких борг за кредитним договором 328 106.81грн. та судові витрати (а.с.18-20). За умовами угоди, боржник ОСОБА_4 зобовязувався протягом 30 місяців сплачувати щомісячно з 29.10.2013р. не менше 10000грн.

Не зважаючи на затвердження умов Мирової угоди, ОСОБА_4 станом на 10.08.2016р. заборгував 294 106.81грн., а тому рішенням Івано-Франківського міського суду від 02.09.2016р., яке набрало законної сили згідно ухвали Апеляційного суду від 11.11.2016р., зобовязано ОСОБА_4 до виконання Мирової угоди тя стугнуто заборгованість у сумі 294 106.81грн. (а.с.21-22).

Відповідно до поданного позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №07/43-05від 26.06.2007р., така складає 294 106.81грн. (а.с.5), на спростування чого іншого матеріали справи не містять. Отже, рішення суду про стягнення зоборгованості з позичальника, останнім не було виконано.

02.07.2007р. між ВАТ Всеукраїнський ОСОБА_2, правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» та ОСОБА_4 було укладено іпотечний договір (а.с.12-16).

Відповідно до умов передбачених цим Договором, іпотекодавець ОСОБА_4 передав в іпотеку Банку трьохкімнатну квартиру зі всіма обєктами функціонально повязанного з цим нерухомим майном заг.пл.83.1 м.кв., житловою 46.8 м.кв., що знаходиться в АДРЕСА_1, право влансості на яку останній набув у березні 2002р., вартістю згідно звіту про оцінку - 374199грн. Право іпотекодержателя на звернення предметв іпотеки передбачено п.4.1.5, 4.1.13.р.6, р.7даного договору, в т.ч. продажу від свого імені будь-якій особі-покупцю у порядку визначеному ст.38 Закону України «Про іпотеку» та умовами договору, сумою продажу зафіксованою в договорі , як узгоджену сторонами оцінкою предмета іпотеки.

Відповідно до ст..33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно ч. 3 даної статті звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватися, зокрема, на підставі рішення суду.

Ч.1 ст.35 цього Закону передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

Позивач таку вимогу не надсилав, з врахуванням набрання останнього рішення суду, яке оскаржувалось відповідачем, та було йому відомим законної сили.

Щодо цього, ВССУ в ухвалі від 15.10.2014р. скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанцій зазначив, що невиконання вимог ст..35 ч.1 Закону України «Про іпотеку» про надіслання письмової вимоги про усунення порушень зобовязань, не є перешкодою реалізації права іпотекодержателя звернутись до суду за захистом порушених прав, а тому висновки суду щодо передчасності звернення до суду про стягнення на предмет іпотеки без дотримання процедури повідомлення, є невірними.

Державна реєстрація іпотеки визначає пріоритет іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог. Згідно із ч. 7 ст. 3 Закону № 898-ІV пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації.

Питання пріоритету було зясовано судом, проте будь-яких даних підтвердження щодо наявності у інших осіб пріоритету перед позивачем, суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону № 898-ІV іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки виникає також з підстав, встановлених ст. 12 Закону № 898-ІV, а саме: у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки.

А тому, позивач має таке право захисту на предмет іпотеки в судовому порядку.

Згідно з розясненням Верховного Суду України (узагальнення судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 рр.; далі узагальнення)), вирішуючи питання одночасного задоволення таких позовних вимог, правильним є зазначення в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки з посиланням на суму заборгованості за кредитним договором, а розрахунок суми заборгованості повинен бути наведений у мотивувальній частині рішення.

Аналогічне розяснення міститься в п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5. Разом із тим відповідно до третього речення абз. 2 цього пункту винятком, коли суд може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за основним зобовязанням, є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положень ст. 11 Закону № 898-ІV (або ст. 589 ЦК щодо заставодавця). Це положення узгоджується із п. 9 зазначеної постанови, відповідно до якого передбачене одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником.

Так, одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості одночасно як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. За такої ситуації відбувається фактичне подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові.

Таким чином, одночасне звернення стягнення заборгованості зі зверненням стягнення на предмет іпотеки в будь-якому випадку є неправильним.

Проте, положення ч. 1 ст. 11 Закону № 898-ІV, яким установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки, передбачає право кредитора стягнути непокриту предметом іпотеки суму боргу з боржника у разі, якщо вартість іпотечного майна є меншою від заборгованості за основним зобовязанням. Зважаючи на той факт, що чинне законодавство (ст. 39 Закону № 898-ІV) та відповідні розяснення (п. 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5) передбачають зазначення в рішенні суду початкової ціни предмета іпотеки, беручи до уваги, що фактична ціна продажу цього майна в процесі його реалізації може змінюватися, вимога про стягнення суми боргу непокритого іпотечним майном повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, причому як у випадку, коли мало місце звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить майновому поручителю, так і тоді, коли іпотечне майно належить боржнику за основним зобовязанням.

Слід мати на увазі, що наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно (постанова Верховного Суду України від 4 вересня 2013 р. у справі № 6-73цс13. Від 03.02.2016р. №6-1080цс15).

Відповідно правову позицію висловив і ВСУ у справі № 6-1080цс15 про те, що право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобовязання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобовязанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобовязанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобовязанням відсутня.

Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобовязання.

Позивач надав беззаперечні докази того, що за рішенням суду заборгованість по кредиту, не погашена під час примусового виконання цього рішення, на спростування цього інших доказів матеріали справи не містять. Отже, вимога банку до позичальника, який не сплатив заборгованість по кредиту за рішенням суду, а саме на звернення стягнення предмету іпотеки належного йому, не є подвійним стягненням.

Резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки повинна відповідати вимогам як ст. 39 Закону № 898-ІV, так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК. Зокрема, у ній в обовязковому порядку повинно бути зазначено: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; конкретний спосіб реалізації предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 39 Закону № 898-ІV у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. У судовій практиці немає єдності щодо вирішення питання про критерії, які повинен застосовувати суд, визначаючи початкову ціну.

Одні суди, як зазначає узагальнення ВСУ, повинні виходити з того, що ціна предмета іпотеки встановлюється в самому договорі відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону № 898-ІV вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним субєктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Якщо під час розгляду справи сторони з такою оцінкою погоджуються, то суд не має підстав її не брати до уваги, оскільки вона є умовою договору. Якщо між сторонами виникає спір щодо такої оцінки, то залежно від того, яка сторона її оспорює, ця сторона зобовязана за змістом ч. 3 ст. 10, статей 11 та 60 ЦПК довести інший розмір, зокрема заявити клопотання про призначення та проведення відповідної судової експертизи.

Щодо ціни предмета іпотеки, то ВСУ висловив правову позицію у справі за № 6-1239 цс16, а саме, що положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодились суди апеляційної та касаційної інстанцій, прийняв рішення, зокрема, про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом їх продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, визначеною субєктом оціночної діяльності під час виконавчого провадження. При цьому суд не зазначив початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку». Посилання суду першої інстанції у резолютивній частині рішення на визначення початкової ціни предмету іпотеки під час здійснення виконавчого провадження суперечить вимогам статей 39 та 43 Закону України «Про іпотеку». Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України приходять до правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Враховуючи вимоги ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

У даному спорі, позивач просив реалізацію предмета іпотеки шляхом продажу її ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» від свого імені будь-якій особі-покупцю за початковою ціною 374 199грн. у порядку визначеному ст.38 Закону України «Про іпотеку». Дана вимога відповідає способу передбаченому сторонами договору іпотеки, праву диспозитивності вимог за ст.11 ЦПК України, а тому підлягає до задоволення.

Оцінюючи обставини справи у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що внаслідок невиконання своїх зобов'язань позичальником ОСОБА_4 щодо сплати кредиту, позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру, належну іпотекодавцю, в рахунок заборгованості на суму 294 106.81грн..

Що стосується вимог про надання позивачу прав продавця, дані вимоги також підлягають до задоволення, оскільки позивачу при продажу обєкта іпотеки необхідно буде вчинити ряд дій, повязаних з цим.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Відповідно до п.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

На підставі ст.ст. 526,527,530,548,610,611,612,638,1054 ЦК України, ст.ст. 1,18,35-39 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.3,10,60,61 ЦПК України та керуючись ст.ст. 88, 209,215-218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Звернути стягнення на нерухоме майно, яке є предметом Договору іпотеки від 02.07.2007 року, укладений між ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» та ОСОБА_4, в рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» за кредитним договором №07/43-05 від 26.06.2007 року в розмірі 294106,81 грн., а саме: трьохкімнатну квартиру зі всіма обєктами функціонально повязаними з цим нерухомим майном, загальною площею 83,1 кв.м., житловою площею46,8 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, шляхом її продажу ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2», м.Київ, вул.. Дегтярівська 27 Т, від свого імені будь-якій особі-покупцю за початковою ціною 374199 грн, в порядку передбаченому с.38 Закону України «Про іпотеку», з наданням ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2» всіх прав продавця, у тому числі, але не виключно: укладати договір купівлі-продажу, отримувати дублікати правовстановлюючих документів на вказаний предмет іпотеки в органах БТІ, органах нотаріату та інших органах державної влади, місцевого самоврядування та у будь-яких установах незалежно від форм власності; отримувати всі необхідні документи та довідки (в тому числі витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності) для продажу вищезазначеного предмету іпотеки у Державній реєстраційній службі України та всіх підпорядкованих структурних підрозділах, в органах нотаріату або інших органах, які будуть здійснювати функції з реєстрації речових прав; здійснювати будь-які платежі в якості продавця в процесі укладення договору купівлі-продажу предмету іпотеки; звертатися до субєктів оціночної діяльності із заявою про проведення експертної оцінки предмету іпотеки, а також ставити підписи від свого імені за одержання експертної оцінки; отримувати довідки та документи, які необхідні для укладання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу; надати приватному нотаріусу право відкрити розділ на предмет іпотеки та зареєструвати право власності на предмет іпотеки, отримувати в органах місцевого самоврядування за місцезнаходженням предмета іпотеки довідки, технічну документацію.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ПАТ «Всеукраїнський ОСОБА_2», м.Київ, вул.. Дегтярівська 27 Т, , судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1378 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Польська М.В.