АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/4108/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Позняк В.М.
Провадження № 22-ц/789/802/17 Доповідач - Ткач О.І.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткач О.І.

суддів - Бершадська Г. В., Гірський Б. О.,

з участю секретаря ОСОБА_1 та представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошових коштів,-

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 26 січня 2017 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошових коштів задоволено:

- стягнуто з ОСОБА_2 (жительки м. Тернопіль, вул. Петлюри, 2/18), реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1), на користь ОСОБА_3 (зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) 13 604,07 грн. на відшкодування витраченої суми депозитного вкладу, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя;

- стягнуто з ОСОБА_2 (жительки м. Тернопіль, вул. Петлюри, 2/18), реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1), на користь ОСОБА_3 (зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) 826 (вісімсот двадцять шість) гривень 80 (вісімдесят) копійок понесеного судового збору.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду від 22 травня 2017 року в задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя шляхом стягнення грошових коштів залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення та ухвалу суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 в задоволенні його позовних вимог, посилаючись на те що банківський вклад був сформований за кошти її матері. Сам же ж депозитний договір був припинений до розірвання шлюбу та використаний на потреби сім'ї.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши представників сторін перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити.

В суді апеляційної інстанції представник апелянтки, доводи апеляційної скарги підтримала та суду пояснила, що грошові кошти, які були предметом укладення договору депозиту, дала вона. Письмових доказів передачі чи дарування грошових коштів доньці, вона немає. Вказані обставини вона може довести лише показами свідків.

Представник позивача в суді апеляційної інстанції, доводи апеляційної скарги заперечила та суду пояснила, що в грудні 2015 року до позивача приїжджали батьки із Турції і залишили йому грошові кошти в сумі 1000 доларів США. Оскільки ОСОБА_3 не є резидентом України і йому договори із банками фінансово не вигідно укладати, тому депозитний договір було укладено на користь дружини. Оскільки позивач не має письмових доказів про те, що це були його особисті кошти, тому він подав позов в якому просить їх визнати спільним майном подружжя.

18 квітня 2016 року ОСОБА_3 подав позов до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину банківського вкладу, посилаючись на те, що за період шлюбу ним із дружиною було накопичено грошові кошти, які були розміщені на депозитний рахунок. В процесі розгляду просив стягнути в його користь 1/2 частину вкладу, оскільки відповідачка зняла грошові кошти.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину банківського вкладу та стягуючи в користь позивачки кошти, суд першої інстанції виходив з того, що грошові кошти є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуті ними за час шлюбу.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 03.03.2011 року до 07 червня 2017 року, однак з березня 2016 року згідно їх пояснень проживали окремо.

02.02.2016 року ОСОБА_2 уклала договір депозитного вкладу Стандарт №SAMDNWFD01 на 1 тис Доларів США, строком на три місяці (а.с. 6).

03.05.2016 року вказаний договір депозитного вкладу був припинений, а грошові кошти зняті ОСОБА_2 (а.с. 73,155).

Із матеріалів справи вбачається, що у квітні 2016 року позивач одночасно із позовом звернувся із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на депозитні кошти. Заява судом була задоволена, але ДВС відмовлено у відкритті виконавчого провадження у зв'язку із не зазначенням у виконавчому документі місця проживання боржника і стягувача, а тому відповідачкою вказані кошти були зняті з рахунку.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.2 цієї статті вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей, індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як зазначено у ч.2 цієї статті, об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» банківські вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім'я з подружжя вони внесені, відповідно до ст. 61 СК є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку, що грошові кошти в сумі 1000 доларів США, які знаходилися на депозитному рахунку №SAMDNWFD01 в Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк», є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя сторін у справі.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За правилами ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини.

Відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України (за змістом ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними; згідно ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою). У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Посилання апелянтки про те, що на момент розірвання шлюбу на депозитному рахункові жодних коштів не було, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки згідно ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суд апеляційної інстанції критично оцінює доводи апелянтки і про те, що спірні грошові кошти були власністю її матері, оскільки з матеріалів справи вбачається, що депозитний вклад ОСОБА_4Л.( мати відповідачки) із свого рахунку зняла іще в березні 2015 року, а депозитний договір відповідачкою був укладений через рік після цієї дати. Окрім цього, у виписках із рахунків відсутні дані про те, що грошові кошти переводились із одного депозитного рахунку на інший.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності задоволення позову, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини справи й правові наслідки є вичерпними, а рішення суду законним та обґрунтованим і таким, що не підлягає до скасування.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_5