06 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ЄвграфовоїЄ.П., Мостової Г.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про захист прав споживача, визнання недійсним договору та стягнення коштів,
за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт», подану директором Сорочук О.В., на рішення апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2017 року,
в с т а н о в и л а:
У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» (далі - ТОВ «ЕкономКомфорт» про захист прав споживача, визнання недійсним договору та стягнення коштів.
Вказаний договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі. Вважає, що на укладення цього договору, у відповідності до п. 1.5 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах затверджених Розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 09 жовтня 2012 року № 1676, Товариство повинно було мати ліцензію, якої у останнього на день укладення угоди і на даний час немає. Відповідно до умов договору ОСОБА_6 сплатив 3 960 грн.
Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від

20 вересня 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 18 січня

2017 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від

20 вересня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено. Визнано недійсними укладені між ОСОБА_4 та ТОВ «ЕкономКомфорт» договори від 18 листопада 2015 року за № 05196 та

№ 05196/15 про участь у програмі адміністрування придбання товарів. Стягнуто з ТОВ «ЕкономКомфорт» на користь ОСОБА_4 3 960 грн, сплачених за договором № 05196. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі директор ТОВ «ЕкономКомфорт» - Сорочук О.В. просить скасувати рішення апеляційного суду Житомирської області від

18 січня 2017 року та залишити в силі рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 20 вересня 2016 року, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що послуга ТОВ «ЕкономКомфорт» надана позивачу, не може вважатися фінансовою у розумінні п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг», оскільки відсутня її ознака, як отримання прибутку від залучення грошових коштів від третіх осіб, а відтак відсутнє порушення з боку відповідача принципу добросовісності та існування дисбалансу договірних прав і обов'язків на шкоду позивача, введення його в оману, наявність ознак пірамідальної схеми і нечесної підприємницької практики.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із відсутності у відповідача ліцензії на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 18 листопада 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «ЕкономКомфорт» укладено договір № 05196, відповідно до умов якого відповідач взяв на себе зобов'язання за плату забезпечити позивачу дбайливе оформлення договору про участь у програмі з дотриманням вимог чинного законодавства та надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні і довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі ОСОБА_4 у програмі.

Відповідно до п. 2.1 цього Договору сторони дійшли згоди, що оплата наданих послуг становить 3 960 грн.

Того ж дня, між сторонами укладено договір № 05196/15, за змістом якого відповідач за згодою позивача зобов'язався вчинити за плату та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на надання коштів у позику, визначеного в додатку № 1 до цього Договору, у тому числі: включити замовника до складу програми «Економ», присвоїти та повідомити замовнику персональний код у програмі, організовувати та проводити розподіли Свідоцтв, здійснювати весь необхідний обʼєм документообігу та листування щодо участі Замовника у програмі, здійснювати необхідні юридичні дії та провести оформлення необхідних юридичних документів щодо надання замовнику позики, а також надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені Договором та Додатками до нього.

Пунктом 1.3. зазначеного Договору передбачено, що замовник доручив виконавцю використання суми своїх чистих платежів для формування фонду програми та його розподілу, а також для надання відповідних сум у позику згідно умов програми.

Згідно Додатку № 1 до Договору № 05196/15 від 18 листопада

2015 року відповідач зобовʼязався надати позивачу 40 000 грн, які останній повинен повернути відповідачу шляхом здійснення 90 платежів у сумі по

444 грн 44 коп.

Позивач на виконання умов вищевказаних договорів сплатив відповідачу 3 960 грн.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч. ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч. 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 9 Закону України від 01 червня 2000 року № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та ст. 34 Закону № 2664-ІІІ діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону № 2664-ІІІ під поняттям «фінансова послуга» розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 02 червня 2011 року № 3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон № 3462-VІ) (набрав чинності 08 січня 2012 року) внесено зміни до ч. 1 ст. 4 Закону № 2664-ІІІ та доповнено її пунктом 111, відповідно до якого фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з п. п. 3, 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону № 2664-ІІІ фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 08 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) як уповноважений державний орган 9 жовтня 2012 року розпорядженням № 1676 затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (далі - Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність цих груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг.

Згідно з п. п. 1.2, 1.5 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов.

Аналогічна позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року справа № 6-2389цс15, від 16 березня 2016 року

справа № 6-2629цс16 та від 06 квітня 2016 року справа № 6-2531цс15, які відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обов'язковими та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановив, що умовами договорів передбачено надати позивачу позику, що за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів/послуг у групах, оскільки послуги, які є предметом договорів, здійснюються шляхом формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури. Така діяльність ТОВ «ЕкономКомфорт» містить ознаки фінансової послуги, то вона підлягає ліцензуванню. У матеріалах справи відсутні докази наявності у ТОВ «ЕкономКомфорт» ліцензії на здійснення фінансових послуг. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2017 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт», подану директором Сорочук О.В., відхилити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 18 січня

2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕкономКомфорт» про захист прав споживача, визнання недійсним договору та стягнення коштів залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Г.І. Мостова