У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоДем'яносова М.В.,
суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,
Леванчука А.О., Ситнік О.М.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед», треті особи: Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Житомирі, прокуратура м. Житомира, про відшкодування шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 06 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що з 04 липня 1997 року він працював на підприємстві «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» у якості торгового представника відділу продажу. 21 серпня 1997 року під час виконання трудових обов'язків він потрапив у дорожньо-транспортну пригоду (далі - ДТП), внаслідок якої отримав виробничу травму. Рішенням медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 26 травня 1998 року йому встановлено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60 % та визнано його інвалідом ІІ групи. Проте, у порушення вимог Положення про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 серпня 1993 року № 623, відповідач не здійснив розслідування нещасного випадку та не склав акт форми Н-1, в результаті чого йому своєчасно не було нараховано і виплачено втрачений заробіток. Лише на виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 червня 2013 року відповідач склав акт форми Н-1 від 08 серпня 2013 року № 01-13 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, на підставі якого Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Житомирі почали проводитися страхові виплати. Вважав, що за період до 2001 року відповідач має відшкодувати втрачений ним заробіток, а також виплатити компенсацію за його несвоєчасну виплату.

Просив стягнути з Іноземного підприємства «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» (далі - ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед») втрачений заробіток у розмірі 15 266 грн 97 коп. та компенсацію за його несвоєчасну виплату у розмірі 28 096 грн 05 коп.

Справа переглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 06 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 06 липня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що вона має бути частково задоволена.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За вимогами ст. ст. 213, 214, 316 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Вказані вимоги судами не дотримано.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, з висновком якого погодився апеляційний суд, керувався тим, що право на отримання відшкодування шкоди ОСОБА_6 мав з часу встановлення стійкої втрати працездатності - з 26 травня 1998 року, проте до суду звернувся з позовом лише 23 квітня 2014 року, тобто після спливу трьох років, як роз'яснено у п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди».

Судами встановлено, що 21 серпня 1997 року, під час перебування ОСОБА_6 у трудових відносинах з відповідачем, сталася ДТП, в результаті якої позивач отримав виробничу травму та згідно висновку МСЕК йому визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 60 % та встановлено ІІ групу інвалідності, а з 10 грудня 2011 року - ІІІ групу інвалідності.

На виконання рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03 червня 2013 року ІП «Кока-Кола Беверіджиз Україна Лімітед» складено акт № 01-13 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, що стався 21 серпня 1997 року, форми Н-1, затверджений 08 серпня 2013 року, за яким основною причиною нещасного випадку є порушення правил безпеки руху. Супутніми причинами визнано недоліки під час навчання безпечним прийомам праці, у тому числі відсутність проведення інструктажу та медичного обстеження (а. с. 6−10, т. 1).

Згідно зі ст. 171 КЗпП (у редакції, чинної на час виникнення спірних правовідносин) власник або уповноважений ним орган повинен проводити розслідування та вести облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві відповідно до порядку, встановленого Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 173 КЗпП (у цієї ж редакції) власник або уповноважений ним орган зобов'язаний відповідно до законодавства відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 456 ЦК Української РСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі заподіяння громадянину каліцтва або іншого ушкодження здоров'я, пов'язаних з виконанням ним трудових обов'язків, організація або громадянин, відповідальні за шкоду, зобов'язані відшкодувати потерпілому у повному розмірі втрачений заробіток, а також виплатити потерпілому (членам сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого) одноразову допомогу в установленому законом порядку. При цьому пенсії та інші доходи, одержувані працівником, не враховуються.

Частиною 1 статті 466 ЦК УРСР(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено, вразі реорганізації юридичної особи виплата щомісячних платежів (стаття 465 цього Кодексу), належних з неї в зв'язку з заподіянням каліцтва або іншого ушкодження здоров'я чи заподіянням смерті, покладається на правонаступників юридичної особи.

Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з трудовим каліцтвом, яке сталося 21 серпня 1997 року, визначався чинними на час виникнення спірних правовідносин Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року № 472 (зі змінами та доповненням, далі - Правила).

Згідно з п. 1 цих Правил власник підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Власник звільняється від відшкодування шкоди, якщо доведе, що шкода заподіяна не з його вини, а умови праці не є причиною моральної шкоди.

Доказами вини власника може бути, зокрема, акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання (п. 2 Правил).

Пунктом 30 Правил передбачено, що виплата суми відшкодування шкоди провадиться власником, з вини якого настало ушкодження здоров'я внаслідок нещасного випадку, професійного захворювання, або з фонду соціального страхування.

Відповідно до пунктів 33, 34 Правил заява про відшкодування шкоди подається власнику, з вини якого заподіяна шкода. До заяви потерпілого про відшкодування шкоди додаються висновки МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності та необхідні витрати на медичну та соціальну допомогу, а також відповідні рішення про відшкодування моральної шкоди.

Суми відшкодування шкоди виплачується потерпілому - з дня встановлення стійкої втрати професійної працездатності або виникнення необхідності у витратах на медико-соціальну допомогу (п. 38 Правил).

Так, відповідно до положень пунктів 2, 30, 33, 34, 38 Правил працівник, який одержав виробничу травму під час виконання трудових обов'язків, вправі звернутися до власника з вимогою про здійснення передбачених законом виплат за наявності двох умов: вини власника, що підтверджується, зокрема, актом про нещасний випадок на виробництві або актом про професійне захворювання; висновку МСЕК про встановлення стійкої втрати професійної працездатності.

Згідно з висновком МСЕК від 26 травня 1998 року ОСОБА_6 встановлено ступінь професійної працездатності у розмірі 60 % (а. с. 11, т. 1).

Враховуючи, що акт про нещасний випадок форми Н-1 затверджений тільки 08 серпня 2013 року, відповідно до якого супутніми причинами настання страхового випадку є вина роботодавця, відтак саме з цієї дати у позивача виникло право вимоги до роботодавця про здійснення передбачених законодавством виплат за період, починаючи з 26 травня 1998 року - з дня встановлення ступеня професійної працездатності.

Згідно з п. 43 Правил, якщо потерпілому або особам, які мають право на відшкодування шкоди, з вини власника, своєчасно не визначено або не виплачено суму відшкодування шкоди, то ця сума виплачується без обмежень протягом будь-якого терміну і підлягає коригуванню у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги у порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці».

Крім того, відповідно до ст. 83 ЦК Української РСР 1963 року позовна давність не поширюється: на вимоги, що випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом; на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння колгоспів та інших кооперативних та інших громадських організацій або громадян; на вимоги вкладників про видачу вкладів, внесених у державні трудові ощадні каси і в Державний банк СРСР; у випадках, встановлюваних законодавством Союзу РСР, і на інші вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не було визначено сум відшкодування шкоди ОСОБА_6, який своєчасно звернувся до підприємства за такою виплатою (а. с. 114, т. 1), відтак останній має право на таке відшкодування без обмежень протягом будь-якого терміну з коригуванням у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги, у порядку, встановленому статтею 34 Закону України «Про оплату праці».

Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати, яка провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Виходячи з аналізу зазначених нормативних актів та змісту п. 43 Правил, в разі несвоєчасної виплати або несвоєчасного визначення сум відшкодування шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, стягненню підлягає компенсація за втрату частини доходу у зв'язку із затримкою її виплати в порядку, передбаченому ст. 34 Закону України «Про оплату праці» і Положенням.

Такий порядок з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року було встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427, якою затверджено Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням її виплати.

З 01 січня 2001 року набрав чинності Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків її виплати». З метою реалізації цього Закону постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, за яким у разі затримки виплати компенсації підлягають щомісячні суми відшкодування шкоди, нараховані за період, починаючи з 01 січня 2001 року. Пунктом 2 цього Порядку встановлено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, нарахованої працівникові за період роботи з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року, проводиться відповідно до Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, до ліквідації заборгованості із заробітної плати за зазначений період.

Тобто, своєчасно невиплачені суми відшкодування шкоди за період з 01 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року підлягають компенсації на підставі Положення від 20 грудня 1997 року № 1427, а з 01 січня 2001 року - на підставі Порядку від 21 лютого 2001 року № 159.

Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 29 грудня 2009 року у справі № 6-15695св11, від 19 грудня 2011 року у справі № 6-58цс11, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, суди на зазначені вище положення закону уваги не звернули, не встановили фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, а відтак дійшли передчасного висновку про відмову у задоволенні позову.

За таких обставин, судові рішення не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 06 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 06 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:М.В. Дем'яносов
Судді: Ю.Г. Іваненко
А.О. Леванчук
А.В. Маляренко
О.М. Ситнік