Справа № 462/867/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2017 року м.Львів

Залізничний районний суд м.Львова у складі:

судді Постигач О.Б.

секретаря Ящук К.В.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення невиплаченої заробітної плати,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом та, з врахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути з відповідача 45164 грн. 00 коп. невиплаченої заробітної плати. Свої вимоги мотивує тим, що працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго». Відповідно до наказу № 311-к від 31.08.2007 року, він з 01.09.2007 року переведений у Теплоелектроцентраль № 1 в цех з ремонту тепломеханічного устаткування ТЕЦ 1 будівель і споруд на посаду електрогазозварника 6 розряду. 31.12.2014 р. відповідно до наказу № 758-к звільнений з роботи за власним бажанням. Починаючи з 2010 року по день звільнення відповідач здійснював йому розрахунок заробітної плати з порушенням норм чинного законодавства, що призвело до суттєвого заниження розміру його заробітної плати. Внутрішнім наказом по підприємству, зокрема № 186 від 21.07.2010 р.; № 150 від 23.04.2012 р.; № 170 від 29.04.2013 р.; № 176 від 30.04.2014 р.; № 264 від 27.06.2014 р. відповідач встановлював мінімальні тарифні ставки робітника першого розряду, на основі яких проводив розрахунок і виплату заробітної плати, однак визначена відповідачем заробітна плата не відповідала Закону України «Про державний бюджет України». У колективному договорі ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 рр. встановлено тарифний коефіцієнт відповідно до займаної посади 1,80. У колективному договорі ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2012-2013 рр. тарифний коефіцієнт відповідно до займаної посади становить 1,80. Оскільки відповідач самовільно визначав мінімальну заробітну плату на підприємстві, що була нижчою від передбаченої Законом України «Про Державний бюджет України», а відтак нарахування та виплата заробітної плати проводилась неправильно із суттєвим її заниженням. Відповідач порушив вимоги чинного трудового законодавства, в тому числі галузеву угоду між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським обєднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України на 2010-2012 роки, а також укладені колективні договори на 2009-2010 рр. та 2012-2013 рр. в частині встановлення, нарахування та виплати заробітної плати, а тому у відповідача перед позивачем виникла заборгованість у розмірі 45164 грн. 00 коп.

Позивач та його представник адвокат ОСОБА_2, який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 14.02.2017 р. / а.с.18/ в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у ньому, просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» - ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності від 17.09.2015 р. /а.с.26/ в судовому засіданні позовні вимоги заперечила, посилаючись на долучені до матеріалів справи письмові заперечення. Додатково зазначала, що накази підприємства про зміни в оплаті праці працівників належать до правових актів локального характеру, котрі містять норми права, які регулюють конкретні правовідносини, є обов'язковими до застосування на підприємстві і видаються директором підприємства за погодженням з первинною профспілковою організацією. На виконання даних наказів відділом організації праці і заробітної плати ЛМКП «Львівтеплоенерго» формується тарифна сітка /схема посадових окладів/ на основі тарифної ставки робітника І розряду, з урахуванням міжкваліфікаційних /міжпосадових/ співвідношень розмірів тарифних ставок за видами робіт та кваліфікаційних коефіцієнтів; розробляється штатний розклад із врахуванням нової схеми посадових окладів /тарифної сітки/ та подається на погодження в Департамент житлового господарства та інфраструктури ОСОБА_4 міської ради; нараховується та виплачується заробітна плата в терміни, встановлені наказом, у відповідності до затвердженого штатного розкладу. На виконання вимог ст. 30 Закону України «Про оплату праці» при кожній виплаті заробітної плати підприємство повідомляє працівників, шляхом видачі розрахункових листків, про наступні дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати. Вказала, що дані акти не оспорювались, не визнавались нечинними, а тому нарахування заробітної плати проводилось з дотриманням усіх необхідних вимог. Також просить застосувати строк позовної давності. Просить в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, вивчивши матеріали справи, суд виходив з наступного.

У відповідності до вимог ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював у ЛМКП «Львівтеплоенерго» на посаді електрогазозварника з 2007 р. по 2014 р. та йому було присвоєно 6 розряд /групу кваліфікації/, що підтверджується копією трудової книжки /а.с.5/.

Відповідно до вимог ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів.

Відповідно до ст. 96 КЗпП України основою організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики /довідники/.

Тарифна система оплати праці використовується для розподілу робіт залежно від їх складності, а працівників - залежно від їх кваліфікації та за розрядами тарифної сітки. Вона є основою формування та диференціації розмірів заробітної плати.

Формування тарифної сітки /схеми посадових окладів/ провадиться на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних /міжпосадових/ співвідношень розмірів тарифних ставок /посадових окладів/.

Віднесення виконуваних робіт до певних тарифних розрядів і присвоєння кваліфікаційних розрядів робітникам провадиться власником або уповноваженим ним органом згідно з тарифно-кваліфікаційним довідником за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації /профспілковим представником/.

Згідно із ст.97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими /регіональними/ угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації /профспілковим представником/, що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом.

Конкретні розміри тарифних ставок /окладів/ і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті.

Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Частиною 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» визначено, що тарифна сітка /схема посадових окладів/ формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних /міжпосадових/ співвідношень розмірів тарифних ставок /посадових окладів/.

У відповідності до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці /обсяг робіт/.

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Відповідно до п. 1.1.3 Галузевої угоди між Міністерством з питань житлово-комунального господарства України, Всеукраїнським об'єднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 роки мінімальна тарифна ставка (оклад) за просту некваліфіковану працю встановлюється у розмірі не нижче визначеної законодавством мінімальної заробітної плати, а мінімальна тарифна ставка робітника I розряду - у розмірі не менше 120 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом.

Відповідно до наказу № 186 від 21.07.2010 року з 01.07.2010 р. мінімальна тарифна ставка робітника 1 розряду встановлена у розмірі 892,8 грн. /мінімальна заробітна плата 744 х 1,2/ /а.с.5/. Натомість, як вбачається з ст. 53 Закону України «Про державний бюджет України на 2010 рік» мінімальна заробітна плата з 01.07.2010 року становить 888 грн.

Згідно із наказом № 150 від 23.04.2012 року з 01.05.2012 р. мінімальна тарифна ставка робітника 1 розряду встановлена у розмірі 1042,8 грн. /а.с.6/. Натомість, як вбачається з ст. 13 Закону України «Про державний бюджет України на 2012 рік» мінімальна заробітна плата станом на 01.05.2012 р. становить 1094 грн.

Відповідно до наказу № 170 від 29.04.2013 року з 01.05.2013 р. мінімальна тарифна ставка робітника 1 розряду встановлена у розмірі 1106,4 грн. /а.с.7/. Натомість, як вбачається з ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2013 рік» мінімальна заробітна плата станом на 01.05.2013 р. становить 1147 грн.

Згідно із наказом № 176 від 30.04.2014 року з 01.05.2014 р. мінімальна тарифна ставка робітника 1 розряду встановлена у розмірі 1152 грн. /960 х 1,2/ /а.с.8/. Натомість, як вбачається з ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» мінімальна заробітна плата станом на 01.05.2014 р. становить 1218 грн.

Відповідно до наказу № 264 від 27.06.2014 року з 01.07.2014 р. мінімальна тарифна ставка робітника 1 розряду встановлена у розмірі 1204,8 грн. /1004 х 1,2/ /а.с.9/. Натомість, як вбачається з ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» мінімальна заробітна плата станом на 01.07.2014 р. становить 1218 грн.

Зі змісту п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" випливає, що у будь-якому випадку оплата праці при виконанні працівником місячної (годинної) норми праці (обсягу робіт) не може бути нижчою від встановленої законом мінімальної заробітної плати. При визначенні, чи не є заробітна плата нижчою від мінімальної, до неї не включаються доплати, надбавки, заохочувальні та компенсаційні виплати.

З матеріалів справи вбачається, що колективними договорами ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки /який діяв до 15.05.2012 р./ та на 2012-2013 роки /який діє і на даний час/ встановлено місячні і годинні тарифні ставки робітників, зайнятих на експлуатації устаткування ТЕЦ-1, теплоцентралі «Північна», теплоцентралі «Південна», РМТМ, серед яких вказана посада електрогазозварника.

Позивач ОСОБА_1 працював у ОСОБА_4 міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго» на посаді електрогазозварника, йому присвоєно 6 розряд /групу кваліфікації/ та для нього коефіцієнт співвідношень згідно з вказаними колективними договорами ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 становить 1,80 та на 2012 /з травня 2012/ - 2015 роки/ 1,80.

Також, даним додатком визначено формулу розрахунку місячної тарифної ставки робітника I-розряду за підгалузями та видами робіт: мінімальна заробітна плата х 1,2 х коефіцієнт співвідношення по підгалузях та за видами робіт.

Згідно п. 16.2 Колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2012-2013 роки розміри тарифних ставок і схеми посадових окладів працівників встановлюються з урахуванням мінімальних гарантій, визначених галузевою /регіональною/ угодою.

Як вбачається із поданого відповідачем розрахунку, з яким погодився позивач подавши у судовому засідання заяву про зменшення позовних вимог /а.с.161/, внаслідок порушення відповідачем законодавства про оплату праці, позивачем недоотримана заробітна плата на загальну суму 45164 гривень 00 коп.

Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог щодо невиплаченої заробітної плати.

Таким чином, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати в розмірі 45164 гривень 00 копійки підлягає задоволенню.

Щодо вимоги позивача про стягнення компенсації витрат на правову допомогу суд виходив з наступного.

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

В постанові від 01 жовтня 2002 року по справі № 30/63 Верховний Суд України звернув увагу, що судові витрати за участь адвоката при розгляді справи підлягають сплаті лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату стороною, котрій такі послуги надавались, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами.

Позивач ОСОБА_1 надав суду розрахунок розміру витрат на правову допомогу та квитанцію до прибуткового касового ордеру №25, однак суд не бере до уваги вказані документи, оскільки квитанція посвідчена лише підписом та печаткою представника позивача ОСОБА_2 та містить точної дати оплати вказаних витрат. Крім того, позивачем не надано акту приймання виконаних робіт , що позбавляє суд можливості перевірити обсяг наданих послуг, вказаних у розрахунку. Відтак, позовна вимога щодо стягнення компенсації витрат на правову допомогу не підлягає до задоволення за недоведеністю.

Разом з тим, суд не приймає до уваги покликання представника відповідача на пропущення позивачем строку звернення до суду, оскільки вказане суперечить ч. 2 ст. 233 КЗпП України, якою передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 дано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. 1, 2 Закону України «Про оплату праці», які слід розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснення роботодавцем нарахування таких виплат.

Керуючись ст. 10, 11, 60, 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, ст. 43, 129 Конституції України, ст.96, 97, 233, 234, 237-1 КЗпП України, Законом України «Про індексацію грошових доходів населення», суд

вирішив:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 45164 (сорок пять тисяч сто шістдесят чотири) грн. невиплаченої заробітної плати без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обовязкових платежів.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м. Львова суд шляхом подання в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Постигач О.Б.