АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3191/17 Справа № 199/3700/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа державний нотаріус Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на частину нерухомого майна в порядку спадкування за заповітом, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, державного нотаріуса Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2016 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 30 червня 2008 року помер її батько ОСОБА_6, після його смерті відкрилась спадщина на житловий будинок та земельну ділянку по вул. Петрозаводська, 36 у м. Дніпропетровськ, яку ОСОБА_3 фактично прийняла за законом, їй належить 1/3 частина зазначеного будинку та земельної ділянки, інші 2/3 частини були успадковані матірю позивача, ОСОБА_7, та ОСОБА_2 в рівних частинах. Свідоцтво про право на спадщину після смерті батька позивачем та іншими спадкоємцями отримано не було, оскільки документи на земельну ділянку не були оформлені належним чином - відсутній кадастровий номер земельної ділянки.

ОСОБА_7 померла 03 січня 2014 року і позивач вважає, що вона фактично прийняла спадщину після смерті матері за законом, як спадкоємець першої черги, оскільки мати на момент смерті проживала та була зареєстрована разом з нею у м. Дніпрі по вул. Моніторній, 10/417. Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на 1/3 частини домоволодіння та 1/3 частини земельної ділянки по вул. Петрозаводська, 36 у м. Дніпропетровську. Зазначені частини будинку та земельної ділянки ОСОБА_7 фактично отримала шляхом прийняття спадщини після смерті чоловіка, але не зареєструвала їх належним чином, оскільки не отримала, як і позивач, свідоцтва про право на спадщину через відсутність кадастрового номеру земельної ділянки. Також, ОСОБА_7, за життя склала заповіт, яким заповіла усе належне їй майно ОСОБА_3

10 березня 2016 року позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_7 і отримала відмову, так як при складанні заповіту ДН Четвертої ДДНК зазначено декілька прізвищ та імен по батькові заповідача, що ускладнює його тлумачення, пропущено строк для прийняття спадщини та з наданих документів не вбачається, що на момент смерті ОСОБА_7 проживала разом із позивачем, не надано правовстановлюючих документів на домоволодіння.

У звязку з чим, ОСОБА_3 просила суд встановити факт, що ОСОБА_7 склала і підписала заповіт від 16 листопада 2010 року, яким заповіла усе належне їй майно ОСОБА_3, а також визнати за нею право власності на 1/3 частину домоволодіння та 1/3 частину земельної ділянки по вул. Петрозаводська, 36 у м. Дніпро.

В свою чергу, відповідач подала зустрічний позов, який обґрунтовано тим, що 03 січня 2014 року померла її матір ОСОБА_7 Після відкриття спадщини 11 квітня 2014 року ОСОБА_2 звернулась до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу - ОСОБА_5 з відповідною заявою про прийняття спадщини. Однак, в 2016 році, відповідачу стало відомо, що її мати ОСОБА_7 16 листопада 2010 року склала заповіт, згідно якого все майно заповідала ОСОБА_3 по справі. При перевірці відповідних реєстрів на момент подачі заяви про прийняття спадщини, зазначений заповіт в спадковому реєстрі був відсутній. Також, в спірному заповіті мова йде про три різні людини: ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_7, на початку тексту заповіту мова йде про ОСОБА_8, та про те, що зазначена особа передає все своє майно ОСОБА_3, в частині, де зазначено про читання та підпис даного Заповіту вказано, що даний документ підписано та прочитано ОСОБА_9, а підпис на заповіті зроблено від імені ОСОБА_7

У звязку з чим, ОСОБА_2 просила суд визнати заповіт від 16 листопада 2010 року, серія ВРВ №617285, складений ОСОБА_7 недійсним.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2017 року первісні позовні вимоги ОСОБА_3 було задоволено частково та встановлено факт, що заповіт від 16 листопада 2010 року, посвідчений державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за №5-470, складено і підписано ОСОБА_7, померлою 03 січня 2014 року, а також стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 551,20 грн.

В задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_3 та задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, відповідач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити зустрічні позовні вимоги та відмовити у задоволенні первісного позову ОСОБА_3

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін, з таких підстав.

Судом встановлено, що 16 листопада 2010 року мати позивача ОСОБА_7, яка померла 03 січня 2014 року, склала заповіт, який посвідчено державним нотаріусом Четвертої ДДНК - ОСОБА_4, яким заповіла усе належне їй майно позивачу по справі.

При складанні заповіту державним нотаріусом зазначено декілька прізвищ та імен по батькові заповідача, у звязку з чим постановою приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 від 10 березня 2016 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

У заповіті № 5-870 від 16 листопада 2010 року складений ОСОБА_7 та посвідченим державним нотаріусом Четвертої ДДНК ОСОБА_4, рукописний текст, виконаний ОСОБА_7 містить її правильне прізвище та ініціали, які вона виконала власноручно та поставила свій підпис. Під рукописним текстом також її прізвище, ім'я та по батькові надруковано правильно. Крім того, в заповіті правильно зазначені дата та місце народження заповідача ОСОБА_7, місце реєстрації останньої, а також ідентифікаційний номер. Витяг зі спадкового реєстру заповітів також містить імя, по батькові, прізвище, дату та місце народження, ідентифікаційний номер заповідача ОСОБА_7 Згідно наданих державним нотаріусом ОСОБА_4 витягу з книги реєстру нотаріальних дій, а також інших документів,а саме: копії паспорту заповідача та її ІПН, особа, яка звернулась за посвідченням заповіту є ОСОБА_7

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався положеннями Цивільного кодексу України та виходив із того, що вимоги в частинні підписання спірного договору саме померлою ОСОБА_7 підлягають задоволенню, так як волевиявлення померлої спадкодавці встановлено та підтверджено належними в матеріалах справи доказами, а так як задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в цій частині виключають задоволення зустрічних позовних вимог про визнання недійсним спірного заповіту, то ОСОБА_2 було відмовлено.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, невідповідність висновків фактичним обставинам справи, але, водночас, не зазначає в чому саме полягають вказані порушення.

Тобто, у відповідності до положень ст. 295 ЦПК України, згідно якої зміст апеляційної скарги повинен містити в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість рішення (неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин), апеляційна скарга ОСОБА_2 зводиться до субєктивного тлумачення незаконності рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2017 року.

Будь-яких пояснень, викладу обставин справи, доказів в обґрунтування доводів скарги, відповідачем зазначено не було.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

ОСОБА_10