АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Перепелюк І.Б., Яремка В.В.

секретар: Окармус О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 03 квітня 2017 року,

встановила:

В грудні 2016 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги обгрунтовувало тим, що 17 грудня 2012 року між ТОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено Договір про відступлення прав вимоги. Позивач набув усі права вимоги по відступленим кредитним договорам, в тому числі щодо сплати суми основного боргу, відсотків, комісій, штрафних санкцій.

Згідно з укладеним 19 травня 2006 року між ПАТ «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком» та ОСОБА_1 кредитним договором №1241, остання отримала кредит у розмірі 21 000 грн. зі сплатою відсотків та у строки повернення, встановлені кредитним договором.

Посилався на те, що відповідачка порушила зобов`язання за кредитним договором і заборгованість станом на 01 грудня 2016 року становить 63 439,87 гривень, а тому просив позов задовольнити.

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 03 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

________________________________________________________________________________________________

Справа №718/2755/16 Провадження № 22-ц/794/647/17 р. Головуючий у 1-й інстанції Мізюк В.М.

Категорія: 27 Доповідач Литвинюк І.М.

В апеляційній скарзі ТОВ «Кредитні ініціативи» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи», суд першої інстанції виходив з того, що наявність судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 не розриває кредитний договір та не зупиняє його дію. Однак, зазначені в довідці-розрахунку відомості щодо заборгованості по несплаченим відсоткам не відповідають дійсності, а позовна вимога стосовно стягнення основної суми заборгованості в розмірі 16 328 грн. є протиправною, оскільки дане стягнення вже передбачено рішенням Кіцманського районного суду від 06 червня 2008 року.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду повністю погодитись не може.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок, або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору, слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України (постанови Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-1206цс15 та від 21 вересня 2016 року у справі №6-2739цс15).

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком» та ОСОБА_1 укладене кредитний договір №1241 від 19 травня 2006 року, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 21 000 грн. зі сплатою відсотків в розмірі 21 % річних на термін до 03 травня 2009 року.

У звязку з постійним невиконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, АК Промислово-інвестиційний банк звернувся до Кіцманського районного суду Чернівецької області з позовом про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором і заочним рішенням цього суду від 06 червня 2008 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь АК Промислово-інвестиційний банк заборгованість за кредитним договором №1241 від 19 травня 2006 року в сумі 17 472,88 грн., яка складається з: 16 328 грн. заборгованість по кредиту; 1 144,88 грн. заборгованість по нарахованих та несплачених відсотках.

17 грудня 2012 року між ПАТ «АКПІБ» та ТОВ «Кредитні ініціативи» за вказаним вище кредитним договором було укладено договір відступлення права вимоги.

Отже, згідно з положеннями ст. ст. 512, 516 ЦК України ТОВ «Кредитні ініціативи» стало новим кредитором відповідача.

Пред'являючи позов, ТОВ «Кредитні ініціативи» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору станом на 01 грудня 2016 року у відповідача утворилась заборгованість: за кредитом -16 328 грн.; по відсотках 30 599, 29 грн.; пеня 46 993,61 грн.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що винесення судового рішення про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості не розриває кредитний договір №1241 від 19 травня 2006 року та дію цього договору не зупиняє, а відповідачка не погасила заборгованості, а тому договір є діючим.

Отже, суд правильно дійшов висновку, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, не позбавляє права на отримання санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

З огляду на викладене, законодавством передбачено нарахування процентів за користування кредитом після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання, про що зазначено у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 у справі № 6-1206цс15.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Проте, надані позивачем відомості, зазначені в довідці-розрахунку заборгованості безпідставно та необґрунтовано були визнані судом першої інстанції такими, що не відповідають дійсності.

Відповідно до вимог ст.ст. 213, 215 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим, а за змістом має містити встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. При встановленні фактів суд оцінює належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищезазначені положення чинного законодавства, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно, його борг складатиме, зокрема, проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами. Отже, вищенаведеними правовими нормами передбачено стягнення на користь позикодавця проценти за договором позики за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, про що викладено у правовій позиції Верховного Суду України у постанові від 02 вересня 2015 у справі № 6-369цс15.

За таких обставин, суд першої інстанції ухвалив рішення про відмову в позові з порушенням норм матеріального та процесуального прав.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 19 травня 2006 року у розмірі 45 966 грн. 99 коп., з яких: заборгованість за відсотками 29 454 грн. 41 коп. (30 599,29 грн. -1 144,88 грн. (стягнуто за рішенням суду), та пеня 16 512 грн. 58 коп. - пеня за порушення строків повернення кредиту та відсотків (за останні 12 місяців перед зверненням до суду).

Відповідно до ч.ч.1, 5 ст. 88 ЦПК України судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, з ОСОБА_1 на користь позивача слід стягнути 2083,54 грн. (992,16+1091,38) у відшкодування витрат зі сплати судового збору, понесених у суді першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 03 квітня 2017 року скасувати.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 19 травня 2006 року 45 966 грн. 99 коп., з яких: 29 454 грн. 41 коп. - заборгованість за відсотками, 16 512 грн. 58 коп. - пеня за порушення строків повернення кредиту та відсотків.

Стягнути ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви 992 грн. 16 коп. та 1091 грн. 38 коп. за подачу апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту його вступу в законну силу.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: І.Б.Перепелюк

ОСОБА_2