Справа № 355/998/17
Провадження № 2/355/567/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року Баришівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Лисюка О.Д.

при секретарі Ющенко Л.А.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Баришівка Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з названим позовом стверджуючи, що 28 березня 2008 року вона подарувала своїй дочці ОСОБА_4 житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1

Підписуючи договір дарування ОСОБА_3 вважала, що підписує договір довічного утримання, оскільки внаслідок свого похилого віку потребувала сторонньої допомоги. На момент вчинення правочину, вона довіряла своїй дочці та вважала, що остання стане обдарованою лише після її смерті.

Просила суд визнати договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 від 28.03.2008 року, недійсним.

В судовому засіданні ОСОБА_3 доводи своєї позовної заяви підтримала повністю та просить суд її позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування своїх дій щодо оформлення на відповідачку житлового будинку позивачкою наголошувалось на тому, що керуючись виключно довірою до своєї доньки, передбаченням неминучого погіршення стану свого здоров'я та розраховуючи на підтримку, допомогу у житті, перспективу догляду з боку відповідачки , нею було прийнято рішення про відчуження свого будинку на користь дочки. При цьому вважала, що отримає для себе гарантію постійного догляду та піклування.

Підтримуючи позовні вимоги своєї довірительки, представник позивача адвокат ОСОБА_1 суду пояснила, що обдарована ОСОБА_4 не прийняла дарунку своєї матері, а саме житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, оскільки відповідно до ч. 4 ст.722 ЦК України, вона не прийняла документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору або символів речі, зокрема ключів від будинку.

Заперечуючи щодо позовних вимог ОСОБА_3 представник відповідачки ОСОБА_2 суду пояснила, що на момент укладання договору дарування, позивачка усвідомлювала правову природу правочину та мала намір подарувати будинок саме доньці. Нотаріусом під час укладання договору, були роз'яснені права та наслідки даного правочину, жодних порушень при його укладенні допущено не було. Позивачка самостійно збирала необхідні документи, чітко розуміла, що підписує та бажала укласти саме договір дарування, свідомо висловила свою волю та розуміла наслідки. Окрім того, просить суд застосувати до даних правовідносин строк позовної давності та з урахуванням вищенаведеного, просить суд відмовити в задоволенні даного позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи суд вважає позовні вимоги не обгрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення виходячи з наступних міркувань.

Судом встановлено, що 28 березня 2008 року між ОСОБА_3 та її донькою ОСОБА_4 було укладено договір дарування відповідно до якого, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_4 отримала в дар житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 ( а.с.4 )

Даний договір був посвідчений державним нотаріусом Баришівської районної державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за № 1-2032.

Державна реєстрація права власності на житловий будинок проведена 25.04.2008 року за реєстровим № 21583204.

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Договір дарування є одностороннім правочином, який за загальним правилом не створює будь-яких обов'язків для обдаровуваного.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Підстави для визнання договорів недійсними визначені ЦК України. Такі підстави є спільними при визнанні недійсним будь-якого правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України правочин є недійсним у разі недодержання сторонами при його укладанні вимог, що встановлені законом. Крім того, законом встановлено конкретні випадки, при настанні яких правочин може бути визнаний недійсним у судовому порядку.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, при розгляді вимог про визнання договору дарування недійсним, предметом доказуванні в суді є те, що помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним позивачка зазначила, що в силу свого похилого віку та безпорадного стану вона не розуміла та не усвідомлювала, який саме насправді документ вона підписала. Однак, переконливих доказів на підтвердження своїх вимог суду не надала.

Судом встановлено, що на час укладання договору дарування від 28.03.2008 року ОСОБА_3 було 70 років, а отже, вона розуміла та усвідомлювала, що робить. Доказів про наявність у позивачки будь-яких захворювань, які б свідчили, що позивачка не могла належним чином усвідомлювати свої дії, в матеріалах справи відсутні.

Окрім того, як встановлено в ході судового розгляду, позивачка самостійно збирала необхідні документи, в 2007 році замовила технічну документацію на будинок. Сам текст договору викладений чітко, однозначно, без можливості його двоякого розуміння. У договорі вказано і не заперечується сторонами, що нотаріусом роз'яснено позивачці наслідки укладення даного правочину, статті цивільного Кодексу України, у тому числі ст. 233 цього Кодексу. Позивачка грамотна жінка, розуміла значення своїх дій і свідомо бажала укладення саме договору дарування, про що сама неодноразово про це стверджувала.

Таким чином судом встановлено, що позивачка ОСОБА_3 мала намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_5 суду пояснив, що десь в кінці 2008 на початку 2009 років під час розмови із ОСОБА_3 він повідомив останню, що подарував свій будинок в якому він разом із дружиною проживають своїй дочці. Тоді ж, безпосередньо від позивачки йому стало відомо про те, що остання також подарувала свій будинок дочці ОСОБА_6, яка приходиться йому племінницею. При цьому, жодних нарікань на неналежну поведінку своєї дочки, ОСОБА_3 йому не повідомляла.

Через якийсь час, відповідачка ОСОБА_4 переїхала проживати у АДРЕСА_2 до свого чоловіка і відносини між нею та матір'ю ОСОБА_3 різко погіршали і вони перестали спілкуватися між собою і не спілкуються по сьогоднішній день.

Оцінивши дані покази суд вважає, що той факт, що у подальшому відносини сторін погіршилися і ОСОБА_4 перестала відвідувати та допомагати своїй матері, не є підставою вважати, що у момент укладення оспорюваного договору дарування, позивачка помилилася щодо його природи.

Обгрунтовуючи позовні вимоги своєї довірительки, представник позивача адвокат ОСОБА_1 посилаючись на приписи ч. 4 ст. 722 ЦК України стверджувала, що ОСОБА_4 не прийняла спадщину, оскільки в неї відсутній оригінал договору дарування та ключі від будинку.

Окрім того також повідомила, що відповідачка ОСОБА_4 має намір продати будинок, а матір забрати до себе.

Однак, оглянувши в судовому засіданні зміст договору дарування від 28.03.2008 року суд вважає, що дані пояснення не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, відповідно до п.8 Договору, обдаровуваний свідчить, що вона дарунок приймає. Прийняттям дарунка вважається одержання оригіналу цього договору після його нотаріального посвідчення.

Як вбачається із пояснень представника відповідача, її довірителька ОСОБА_4 отримавши від нотаріуса оригінал договору дарування, одразу ж передала його матері на зберігання.

Критично оцінює суд і пояснення представника позивача в тій частині, що ОСОБА_4 має намір продати будинок, який є єдиним житлом її матері, оскільки жодних доказів на підтвердження своїм твердженням, суду не надала.

Також суд вважає, що сам по собі факт , що позивачка продовжувала оплачувати комунальні послуги за будинок та його ремонт, не свідчить про те, що ОСОБА_3 не розуміла значення укладеного нею правочину в момент його підписання.

Допитана в якості свідка ОСОБА_7 в судовому засіданні підтвердила, що відповідачка ОСОБА_4, яку вона особисто не знає, своїй матері ОСОБА_3 не допомагає. Про обставини укладення договору дарування їй нічого не відомо.

Встановлені судом обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час судового розгляду, а саме:

-копією договору дарування житлового будинку ( а.с.4);

-витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно ( а.с.7);

-копією технічного паспорту на садибний житловий будинок ( а.с.8-11);

-довідкою № 156 від 19.07.2017 року ( а.с.12);

-характеристикою на ОСОБА_3 ( а.с.13);

-копії квитанцій про сплату за спожиту електроенергію та газопостачання;

Таким чином, враховуючи встановлені під час розгляду обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 229 ЦК України, для визнання договору дарування житлового будинку, недійсним.

Керуючись ст.ст. 10,11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.203,215,229,717 ЦК України, п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", суд -

ВИРІШИВ :

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним, відмовити.

На дане рішення апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення..

Суддя Баришівського

районного суду О. Д. Лисюк