Провадження № 22-ц/783/3501/17 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Бойко С. М., Мельничук О. Я.

при секретарі: Фейір К. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 09 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Західного казенного підприємства пробірного контролю про зобов»язання надати житлове приміщення, -

в с т а н о в и л а:

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 до Західного казенного підприємства пробірного контролю про зобов»язання надати житлове приміщеннявідмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

Вважає його необґрунтованим, незаконним, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним з»ясуванням усіх обставин справи.

Зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про втрату ним права на кімнату, надану у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1, після звільнення у зв»язку з ліквідацією підприємства. Вважає, що відповідач - казенне підприємство пробірного контролю, засновником якого є Міністерство фінансів України, яке на даний час займає приміщення на АДРЕСА_2 та не допускає його до житла, порушує його конституційне право на житло.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, зобов»язати Західне казенне підприємство пробірного контролю надати йому інше житлове приміщення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до вимог ст.ст. 11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно глави 4 Житлового кодексу України та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР № 208 від 03.06.1986 року, гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Переобладнання жилих будинків під гуртожитки провадиться з дозволу виконавчого комітету обласної, міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районних, міської, районної в місті Ради народних депутатів. На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до ст. 31 ЖК України громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю.

Згідно ст. 42 ЖК України жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтею 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першої статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ст. 52 ЖК України жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

Судом встановлено, що з 1988 по 2002 роки ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з Львівським шляховим ремонтно-будівельним управлінням № 5, яке в 1993 році було реорганізоване в Орендне шляхове ремонтно-будівельне управлінням № 5, у зв»язку з чим йому було надано для тимчасового проживання приміщення в нежитловому будинку по АДРЕСА_2 в м. Львові та зареєстровано за даною адресою, як в гуртожитку.

У 2002 році ОСОБА_2 було звільнено з роботи у зв»язку з ліквідацією підприємства, що підтверджується записом у трудовій книжці.

Будинок за АДРЕСА_2 виконавчому комітеті Львівської міської ради як житловий (гуртожиток) не зареєстрований і дозвіл на переобладнання у гуртожиток не надавався.

У рішенні Шевченківського райвиконкому м. Львова від 14.04.1987 року «Про затвердження реєстру № 1 та реєстрацію житлових будинків (будівель)», будинок АДРЕСА_2 як житловий не значиться, що стверджується архівною довідкою Львівської міської ради №П09/ор-134 від 10.12.2002 року.

12 серпня 1993 року між Організацією орендарів шляхового ремонтно-будівельного управління № 5 та Фондом комунального майна м. Львова було укладено договір оренди нежитлового приміщення на АДРЕСА_2 в м. Львові № 1626 від 12.08.1993 року терміном з 02.01.1990 року по 01.01.1994 року.

У зв'язку із значною заборгованістю за оренду приміщення за згодою Орендного шляхового ремонтно-будівельного управлінням № 5 договір оренди нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 в м. Львові № 1626 від 12.08.1993 року був достроково припинений.

На підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради № 361 від 03.07.1998 року «Про надання в оренду нежитлових приміщень на АДРЕСА_2» договір оренди вказаного нежитлового приміщення (будівлі) по АДРЕСА_2 в м. Львові було укладено з Західним казенним підприємством пробірного контролю.

Рішенням Львівського міськвиконкому № 68 від 01.03.2002 року нежитлове приміщення (будівля) на АДРЕСА_2 у м. Львові передано на баланс Західного казенного підприємства пробірного контролю.

Встановлено, що позивач не перебував у трудових відносинах з відповідачем, нежитлове приміщення (будівля) по АДРЕСА_2 у м. Львові у житлове не переводилось.

Як встановлено в засіданні колегії суддів, позивач не проживає в спірному приміщенні понад 17 років.

Враховуючи, що позивачем ОСОБА_2 не доведено належними доказами обов»язку відповідача перед ним надати йому інше житлове приміщення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність його позовних до Західного казенного підприємства пробірного контролю.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують. Підстав для скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Бойко С. М.

Мельничук О. Я.