Справа № 324/740/17
Провадження № 2/324/417/2017
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 вересня 2017 року Пологівський районний суд Запорізької області у складі:
головуючого судді Каретник Ю.М.,
при секретарі Савченко Н.В.,
за участю:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача у режимі відеоконференції з приміщення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Здорика О.І.,
представника відповідача у режимі відеоконференції з приміщення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська Вологжаніної О.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Пологи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що він у період з 05.08.1976 року по 07.10.1998 року проходив військову службу в Збройних силах Союзу РСР та України.
У період з 21 травня 1986 року по 31 травня 1986 року при виконанні службового обов`язку відповідно до наказу командира він перебував у відрядженні в м. Чорнобиль та брав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, про що зазначено у виписках з наказів командира військової частини 30064 № 98 та № 105.
При виконанні обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС він отримав такі захворювання: «виразкова хвороба 12-палої кишки, ускладнена перфорацією (1991 рік) з помірним порушенням функції, рубцова деформація головки дванадцятипалої кишки, помірно виражена», що підтверджується висновком військово-лікарської комісії № 1028 від 25.06.1998 року.
За висновками медико-соціальної експертної комісії йому була встановлена 2 група інвалідності, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ № 0297231 від 06.04.2015 року.
Після проходження військової служби та виконання обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС позивач у зв`язку із отриманими захворюваннями неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у різних лікувальних закладах.
Позивач зазначає, що у зв`язку із отриманими під час проходження військової служби захворюваннями та подальшим встановленням інвалідності він позбавлений можливості реалізовувати свої нормальні життєві функції, звички та бажання. Також він постійно відчуває душевний дискомфорт, у нього загострюється почуття власної неповноцінності, оскільки має багато часу приділяти лікуванню, а не спілкуванню з рідними та близькими. Він позбавлений можливості продовжувати трудову діяльність, не може вести активне громадське життя, підтримувати бажаний рівень стосунків з оточуючими і забезпечувати себе та свою сім`ю матеріальними та нематеріальними благами на гідному рівні.
У зв`язку з цим позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 320000,00 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, що пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, а також пояснили, що вважають саме Міністерство оборони України належним відповідачем у даній справі, оскільки позивач був звільнений із військової служби у Збройних силах України за станом здоров`я, що у подальшому призвело до встановлення йому інвалідності. Окрім того, вважають, що право позивача на відшкодування моральної шкоди у нього виникло саме з дати первинного встановлення 2 групи інвалідності. Заявлений розмір позовних вимог обґрунтовують тривалим перебуванням позивача у лікувальних закладах, необхідністю купувати дорогі ліки, порушенням нормальних життєвих функцій позивача. Також зазначають, що заявлений розмір позовних вимог розрахований станом на дату подання позову до суду.
Представник відповідача позовні вимоги не визнала у повному обсязі і пояснила, що позивачем не доведено факт спричинення моральної шкоди позивачеві саме неправомірними діями чи бездіяльністю Міністерства оборони України, оскільки захворювання позивача були ним отримані як наслідок участі у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, коли Міністерство оборони України ще навіть не було створене і коли ще не було прийнято Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та чинний на даний час Цивільний кодекс України. На Міністерство оборони України після його створення не було покладено обов`язок відшкодовувати шкоду, спричинену Міністерством оборони Радянського Союзу. Окрім того, Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» передбачено, що саме Держава взяла на себе відповідальність за завдану її громадянам шкоду внаслідок Чорнобильської катастрофи, а не Міністерство оборони України. Тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
На підставі ч.1 ст.197 ЦПК України під час розгляду справи судом здійснюється повне фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Враховуючи, що виготовлення повного тексту рішення вимагає значного часу, суд відповідно до вимог ч. 3 ст. 209 ЦПК України проголосив у судовому засіданні лише його вступну та резолютивну частини, повідомивши сторони про дату виготовлення повного тексту рішення.
З`ясувавши позицію осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.
Як вбачається із виписок з наказів командира військової частини 30064 № 98 від 21.05.1986 року та № 105 від 31 травня 1986 року у період з 21 травня 1986 року по 31 травня 1986 року позивач перебував у відрядженні в м. Чорнобиль та брав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Позивач у позовній заяві посилається на норми ст.17 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та положення ст.ст.23, 170, 1167 ЦК України.
Так, ст. 17 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 року визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.
Відповідно до ст.23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.
Згідно з вимогами ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичні або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Частиною 1 статті 1168 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів.
З матеріалів справи вбачається, що причиною виникнення інвалідності у ОСОБА_1 стали захворювання, які пов`язанні з проходженням ним військової служби саме по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Як вбачається із протоколу Військово-лікарської комісії при військовій частині НОМЕР_1 від 04.05.1998 року, отримані позивачем захворювання дійсно пов`язані з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
За результатами огляду згідно з висновком медико-соціальної експертної комісії ОСОБА_1 була встановлена 2 група інвалідності, яка пов`язана з виконанням ним обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії АВ № 0297231 від 06.04.2015 року.
Окрім того, позивачеві надано статус інваліда війни, що підтверджується копією безтермінового посвідчення, виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Пологівської РДА від 08.04.2015 року серії Є № 119748, а також статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), що підтверджується копією безтермінового посвідчення, виданого Запорізькою обласною державною адміністрацією від 07.04.2015 року серії НОМЕР_2 .
Незадовільний стан здоров`я позивача став причиною того, що він неодноразово перебував на стаціонарному лікуванні у різних лікувальних закладах, що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями виписних епікризів з історії хвороби № 20544, № 5360, № 15400, № 19813, № 7808 та № 8592.
У той же час, вказані виписки не містять інформації про те, що захворювання, від яких лікувався позивач у зазначені у них періоди, пов`язані саме з виконанням обов`язків військової служби, а вказано лише відомості про те, що позивач є ліквідатором наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.
Згідно із роз`ясненнями, що містяться в п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я.
У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Так, згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 170 Цивільного кодексу України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Відповідно до ст.3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.
Тобто, у випадку заподіяння шкоди неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю посадових або службових осіб Міністерства оборони України або Збройних сил України, обов`язок держави відшкодовувати цю шкоду покладається саме на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління.
У той же час, проаналізувавши подані позивачем документи, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено факт вчинення щодо нього саме протиправних дій або бездіяльності Міністерством оборони України, наявність причинного зв`язку між завданою йому моральною шкодою внаслідок ушкодження його здоров`я і діями або бездіяльністю відповідача у справі, а також вини відповідача у завданні вказаної шкоди.
При цьому Міністерство оборони України у своїх запереченнях посилалося на відсутність своєї вини у спричиненні моральної шкоди позивачу.
Окрім того, судом враховано, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інших ядерних аварій та випробувань, військових навчань із застосуванням ядерної зброї, є, зокрема, учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків.
Як вже зазначалося, позивачеві надано статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), що підтверджується копією безтермінового посвідчення, виданого Запорізькою обласною державною адміністрацією від 07.04.2015 року серії НОМЕР_2 .
Згідно зі ст. 13 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» саме держава бере на себе відповідальність за завдану шкоду громадянам та зобов`язується відшкодувати її за:
1) пошкодження здоров`я або втрату працездатності громадянами та їх дітьми, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи;
2) втрату годувальника, якщо його смерть пов`язана з Чорнобильською катастрофою;
3) матеріальні втрати, що їх зазнали громадяни та їх сім`ї у зв`язку з Чорнобильською катастрофою, відповідно до цього Закону та інших актів законодавства України.
На державу покладаються також зобов`язання щодо своєчасного медичного обстеження, лікування і визначення доз опромінення учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС та потерпілих від Чорнобильської катастрофи.
Тому, оскільки позивач отримав захворювання саме під час ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а відповідальність за завдану шкоду у даному випадку взяла на себе держава, суд не вбачає підстав для зобов`язання Міністерства оборони України відшкодовувати моральну шкоду позивачеві.
Також судом враховано положення Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відповідно до яких військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи. Порядок забезпечення путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, звільнені з військової служби унаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України, іншими утвореннями відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами.
Окрім того, судом враховано положення ст. 20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», відповідно до яких особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14 цього Закону), надається цілий перелік гарантованих державою компенсацій та пільг у різних сферах життя, включаючи і сферу медичного обслуговування.
Тобто, чинне законодавство встановлює цілий комплекс пільг та гарантій для військовослужбовців та членів їх сімей, у тому числі і для тих, які були звільнені з військової служби унаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, а також тих, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Окрім того, судом враховано, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
Позивачеві надано статус інваліда війни, що підтверджується копією безтермінового посвідчення, виданого Управлінням праці та соціального захисту населення Пологівської РДА від 08.04.2015 року серії НОМЕР_3 , що надає йому можливість користуватися пільгами, передбаченими у ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
За таких обставин суд приходить до висновку, що моральні страждання позивача внаслідок ушкодження його здоров`я у зв`язку з виконанням ним обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС не пов`язані з протиправними діями або бездіяльністю Міністерства оборони України щодо нього, а також у повному обсязі компенсовані державою шляхом надання встановлених чинним законодавством пільг та гарантій. Тому суд визнає позовні вимоги позивача необґрунтованим і такими, що не підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі суд керувався положеннями ч.4 ст.88 ЦПК України, відповідно до якої, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.
При цьому, судом встановлено, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а відповідачем під час розгляду справи не було заявлено про понесення ним судових витрат у даній справі.
На підставі викладеного, керуючись 10-11, 60-61, 88, 197 ч.1, 209, 212-215, 292, 294 ЦПК України, суд
В И Р І Ш И В :
Позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди залишити без задоволення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції - Пологівський районний суд Запорізької області шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.
Повний текст рішення виготовлений 15 вересня 2017 року.

Суддя: