Cправа № 127/2573/17
Провадження № 2/127/2155/17
ВІННИЦЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

05 вересня 2017 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Прокопчук А.В.,

при секретарі Олійник І.Ю.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

її представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з 25 квітня 1998 року ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Під час шлюбу у них народився син - ОСОБА_5, 1998 р.н. В період шлюбу ними була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_1, згідно договору купівлі-продажу від 14.12.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В. На підставі статтей 60, 69,70 СК України, позивач вважає за необхідне визнати квартиру об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та здійснити її поділ. Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_4 звернувся до суду з даним позовом та просить:

1.Визнати квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та здійснити її поділ наступним чином:

- визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на ? частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- визнати за ним право особистої приватної власності на ? частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

2. Право спільної сумісної власності на квартиру припинити.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_1 позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Додатково пояснили, що спірна квартира була придбана за позичені кошти, зокрема, кредитні кошти та позики у фізичної особи на перший внесок за квартиру у розмірі 10 000 дол. США. До отримання травми (2008р.) позивач працював і за наймом, і як приватний підприємець з надання послуг перевезення та мав неофіційні підробітки. Однак, після ДТП ОСОБА_4 став інвалідом-колясочником І групи, в зв'язку з чим отримує дохід у вигляді пенсії по інвалідності та кошти, які надавали його батьки. Зазначила, що батько позивача знаходиться в Португалії та регулярно здійснює грошові перекази для позивача на оплату кредиту у розмірі не менше 200 Євро на місяць. Також зазначила, що відповідач не працювала, оскільки здійснювала догляд за непрацездатним чоловіком. Крім того, в січні 2007 року позивачем було продано двокімнатну квартиру, що належала йому на праві особистої приватної власності, а кошти спрямовані на погашення частини заборгованості за кредитом по спірній квартирі. Також був погашений кредит за автомобіль. Таким чином, кредит на придбання сірної квартири погашався не лише спільними коштами, а й за рахунок особистих коштів позивача. Просила задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Участі в судових дебатах позивач не приймав.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнали, надали письмові пояснення та пояснили, що позивач не цікавився, за які кошти буде придбана спірна квартира та питаннями про її придбання не цікавився. Кредит на купівлю даної квартири брався лише ОСОБА_2 Докази намірів ОСОБА_4 щодо отримання кредиту на придбання нерухомості в матеріалах справи відсутні. Отже, для придбання квартири ОСОБА_2 отримала кредит, а також 10 500 дол. США надав їй батько ОСОБА_7, тому квартира була куплена за особисті кошти відповідача. Позивач же не приймав участі у набутті спірної квартири, ні коштами, ні працею. Відповідач також зазначила, що квартриру вона купувала з метою забезпечити її сина житлом. Таким чином, спірна квартира, на їх думку, не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2, тому не може бути поділена між ними. Крім того, позовна вимога про визнання за ОСОБА_2 права особистої приватної власності на ? частину спірної квартири не є способом захисту особистих прав позивача і належить до вимоги відповідача, якої остання не заявляє. Просили в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити у повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача, його представника ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Статтями 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Зі змісту позовної заяви та пояснень сторін вбачається, що 25 квітня 1998 року був зареєстрований шлюб між сторонами.

Також судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвами про народження НОМЕР_2 (а.с. 210).

З свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_3, виданого 07.02.2017 року Вінницьким міським відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 7 лютого 2017 року був розірваний, про що складено відповідний актовий запис № 58 (а.с. 98).

Також, 14 грудня 2006 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 (мешкала в АДРЕСА_3), було укладено договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого відповідач купила квартиру під АДРЕСА_1, за ціною 303 000 грн., що еквівалентно 60 000 дол. США. Також в договорі зазначено, що він оформлюється із залученням кредитних коштів ВАТ «Райффайзенбанк Аваль» (а.с. 72).

Слід зазначити, що позивач ОСОБА_4 дав нотаріально завірену письмову згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_2 спірної квартири АДРЕСА_1, за ціною та на умовах на її розсуд (а.с. 78). Отже, позивач не цікавився умовами кредитного договору, оскільки поклався на розсуд дружини щодо умов укладання кредитного договору.

Згідно кредитного договору № 014/035-38/40949, укладеного 14 грудня 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2, остання отримала кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 49 500 дол. США строком до 13.12.2026 року, зі сплатою відсотків в розмірі 14% річних. Кредит призначався для «Кредит під заставу нерухомості» (а.с. 84-85). Щодо факту отримання даних кредитних коштів, то заява ОСОБА_2 про видачу готівки за кредитним договором знищена, в зв'язку з закінченням терміну її зберігання (а.с. 225). Проте факт отримання кредитних коштів відповідачем підтверджується ОСОБА_2 та не заперечується позивачем.

Також, того ж дня, 14 грудня 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_10 було укладено договір поруки № 014/035-38/40949, відповідно до умов якого остання взяла на себе зобов'язання відповідати по зобов'язанням позичальника - ОСОБА_2, які виникли з умов кредитного договору № 014/035-38/40949 від 14.12.2006 року (а.с. 86). Аналогічний договір поруки також був укладений цього ж числа і ОСОБА_11 (а.с. 87). Таким чином, за зобов'язання виконання кредитного договору, укладеного ОСОБА_2, виступило два поручителі. Позивач поручителем не виступив.

Разом з тим, з метою виконання умов кредитного договору № 014/035-38/40949, 14 грудня 2006 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, згідно умов якого предметом іпотеки виступило нерухоме майно, а саме квартира під АДРЕСА_1 (а.с. 88-90).

Згідно нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_8 (продавця спірної квартири), яка міститься в матеріалах інвентаризаційної справи, ОСОБА_2 14 грудня 2006 року здійснила повний розрахунок за куплену спірну квартиру. Розрахунок здійснювався готівкою в приміщенні ВОД ВАТ «Райффайзен Банк Аваль». Оскільки розрахунок здійснювався в приміщенні банку, суд вважає, що квартира була куплена саме за кредитні кошти відповідача.

Суд звертає увагу, відповідач ОСОБА_2 8 серпня 2013 року здійснила повне погашення кредиту, отриманого нею згідно кредитного договору № 014/035-38/40949 від 14.12.2006 року, тобто кредит погашено достроково (а.с. 138). Даний факт також підтверджується випискою по рахунку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (а.с. 220-224).

Отже, з огляду на вищевикладене, судом встановлено, що за час перебування з позивачем в шлюбі, відповідач ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_1, яка наразі є предметом спору.

Як вбачається з відмітки в паспорті громадянина України, ОСОБА_4 з 09.01.2007 року зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с. 3).

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об′єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України визначено, що об′єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

За правилами ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частина 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об′єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України).

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Отже, судом встановлено, що спірна квартира була куплена відповідачем за час шлюбу та за кредитні кошти.

Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 7 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція висловлена також в постанові ВСУ від 05.04.2017 року по справі № 6-399цс17.

Частиною 1 ст. 360-7 ЦПК України визначено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

З огляду на вищевказану правову позицію, судом досліджено джерела доходів сторін під час купівлі спірної квартири та погашення кредитних коштів, з метою виявлення чи не були залучені особисті кошти сторін під час купівлі квартири. Так, судом було встановлено.

З відміток зроблених в трудовій книжці серії АТ-VII № 7607168 ОСОБА_2 вбачається, що за період з 14 грудня 2006р. по 8 серпня 2013 року (період з моменту взяття кредиту на купівлю спірної квартири до погашення кредиту) відповідач працювала спеціалістом по реалізації продукції в ТОВ Виробничо-комерційна фірма «Норд Пак» з 01.09.2006р. по 31.12.2007р. (а.с. 211-212).

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_4 з 19.06.2006 року по 06.10.2008 року займався підприємницькою діяльність - таксі, що підтверджується відомостями з Міністерства юстиції України (а.с. 142). Проте, жодних доказів щодо розміру отриманих доходів, сторонами не надано. Таким чином, судом було встановлено факт працевлаштування позивача, однак не доведено отримання доходу від даного виду діяльності. В результаті цього, суд критично ставиться до пояснень позивача та свідків ОСОБА_13 і ОСОБА_14 відносно того, що дохід отриманий від підприємницької діяльності, позивач використовував саме для погашення, отриманого ОСОБА_2 кредиту. Слід зазначити, що в позивача також існував свій власний кредит, отриманий на придбання автомобіля, який йому також потрібно було погашати. Даний кредит був оформлений ще до зареєстрування шлюбу, а погашений лише в період шлюбу, і то за кошти отримані від продажу квартири. Тому, суду не зрозуміло, чому ОСОБА_4 нехтував своїм кредитом і погашав кредит дружини, який був оформлений досить недавно, тим самим збільшуючи заборгованість по власному кредиту.

З трудової книжки НОМЕР_4 позивача ОСОБА_4 вбачається, що останній: з 01.09.2000р. по 01.07.2005 р. працював технічним працівником на ТОВ Виробничо-комерційна фірма «Норд Пак», а з 03.03.2008 року по 11.07.2008 рік працював в ПП «Айснет» на посаді водія-експедитора (а.с. 99, 213).

Однак, 11.03.2008 року позивач потрапив у ДТП та отримав тривми: забій спинного мозку шийного відділу хребта з переломовивихом С6-С7 у вигляді парезу верхніх кінцівок, пелегії нижніх кінцівок з порушенням функції тазових органів, в результаті чого став інвалідом (а.с. 104).

Відповідно до посвідчення НОМЕР_5, ОСОБА_4 призначена пенсія по інвалідності 1 групи загального захворювання з 09.07.2008 року по 31.07.2010 року, яка згодом була продовжена до 30.07.2012 року (а.с. 5).

Судом встановлено, що ОСОБА_4 10.08.2012 року було здійснено переогляд та підтверджено першу групу інвалідності загального захворювання, останній поребує стороннього догляду та лікування. Даний факт підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК № 707746 (а.с. 6).

Також, сліж зазначити, що 18 січня 2007 року позивач ОСОБА_4 продав квартиру АДРЕСА_4 за 30 000 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_15 (а.с. 106). З пояснень позивача, дані кошти він витратив на погашення всього кредиту, отриманого на придбання автомобіля, а також на часткове погашення кредитних зобов'язань відповідача. Суд звертає увагу, що позивач в судовому засіданні зазначив, що він продав дану квартиру за 30 000 дол. США, а свідки ОСОБА_13 та ОСОБА_14 повідомили про суму в розмірі 35 000 дол. США. Таким чином, покази даних осіб є різними, тому суд не приймає до уваги дані пояснення. Крім того, свідки не були присутні під час продажу квартири, передання коштів та погашення кредиту, тому свої покази вони грунтують на розповідях позивача. Жодного письмового доказу про продаж даної квартири за ціною 30 000 дол. США, позивачем не надано, як і доказів про погашення свого кредиту, за рахунок даних коштів.

Слід зазначити, що 24.02.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 113/035-38/40042, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 7 000,00 дол. США строком до 23.02.2009 року зі сплатою процентної ставки в розмірі 12,5 % річних для купівлі авто в кредит (а.с. 139-140).

Матеріалами справи встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором ОСОБА_4 передав у заставу належний йому автомобіль марки ВАЗ 21124, випуску 2005 року, шасі НОМЕР_6, державний реєстраційний № НОМЕР_1, зареєстрований Вінницьким МРЕВ 23.02.2006 року (а.с. 141).

Отже, даний автомобіль позивачем був придбаний до реєстрації шлюбу з відповідачем, однак погашення кредиту взятого на купівлю даного автомобіля відбувалося вже в шлюбі. З пояснень наданих позивачем, він за власні кошти здійснював погашення даного кредиту, а також частково погашав кредит за кошти з проданої квартири.

Суд також звертає увагу на пояснення позивача, наданих ним в судовому засіданні, зокрема про те, що спільних коштів у подружжя не було, всіма питаннями відносно придбання спірної квартири займалася особисто ОСОБА_2

З огляду на це, суд критично ставиться до пояснень свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14, наданих в судовому засіданні, відносно того що кредит був оформлений на відповідача лише тому, що ОСОБА_4 для укладення кредитного договору з'явився в банк в неналежному вигляді, тому йому відмовили в наданні кредиту. Що це був за неналежний вигляд свідками не зазначено. На думку суду, позивач міг поліпшити свій вигляд і повернутися в банк для укладення кредитного договору в то й же день, або на наступний, якби він цього дійсно бажав. Крім того, свідки не були присутні при відмові позивача в наданні йому кредиту, а лише володіють даною інформацією зі слів самого ж позивача.

Жодні письмові докази про намір позивача укласти кредитний договір на придбання спірної квартири, в матеріалах справи відсутні.

Свідок ОСОБА_7 (батько відповідача) в судовому засіданні пояснив, що він дав своїй донькі ОСОБА_2 10 500 дол. США на придбання спірної квартири, а також допомагав у виплаті кредиту.

Так, матеріалами справи встановлено, що відповідач придбала спірну квартиру за 60 000 дол. США, цього ж дня нею було отримано кредит на суму 49 500 дол. США, тобто до загальної ціни квартир не вистачало10 500 дол. США, які як стало відомо, остання отримала від батька ОСОБА_7

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові від 27.04.2016 року по справі № 6-486цс16, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Для правильного вирішення справи необхідно встановити за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились стороною її особисті кошти в рахунок погашення кредитного зобов'язань.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначила, що кредитний договір був укладений з метою отримання коштів для придбання спірної квартири. Даний договір вона укладала в інтересах свого сина ОСОБА_5, а не сім'ї, оскільки бажала забезпечити його в майбутньому належними житловими умовами. Даний факт також було підтверджено в судовому засіданні свідком ОСОБА_7

Слід зазначити, що за час перебування у шлюбі, позивач став власником квартири АДРЕСА_4, на підставі договору дарування кваритири від 26.09.2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Ковальовою В.М. (а.с. 61). В даній квартирі позивач проживав без реєстрації (а.с. 64).

Отже, позивач мав власне житло, де міг проживати разом із своєю сім'єю, тому сім'я ОСОБА_5 не потребувала придбання житла так, як була ним забезпечена. В зв'язку з цим, відповідач дійсно придбала спірну квартиру в інтересах свого неповнолітнього сина.

З свідоцтва про народження НОМЕР_7 виданого 05.03.1980 року, судом встановлено, що батьками позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 є ОСОБА_17 та ОСОБА_18 (а.с. 110).

Щодо пояснень позивача та свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 про погашення кредитних коштів, отриманих на купівлю спірної квартири, за рахунок коштів отриманих від батька позивача, що мешкає в Португалії, шляхом переказування через міжнародні платіжні системи, то суд не приймає їх до уваги, з наступних підстав. Так, з наданих позивачем копій платіжних документів міжнародних платіжних систем вбачається, що вони адресовані ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_13, а не позивачу ОСОБА_4 Також з даних платіжних документів не вбачається, що кошти були отримані даними особами. Щодо показів свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_13 про те, що вони отримували кошти через перекази і передавали їх позивачу, то суд критично ставиться до даних показів, оскільки факт передачі даних коштів більше нічим не підтвердено, а покази свідків є невпевненими. Також, з їх пояснень не вбачається коли саме, та які суми ними передавалися позивачу, зокрема, не відомо чи передавали вони кожен переказ позивачу та чи всю суму. Крім того, свідкам достеменно не відомо, куди позивач витрачав дані кошти, вони лише вважають, що кошти витрачались на погашення кредиту відповідача, однак присутніми при цьому не були. Також свідки зазначили, що вони мають неприязні стосунки з відповідачем, тому, на думку суду, вони є необ'єктивними.

Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу, що кошти батько позивача почав переказувати з Португалії з квітня 2008 року, що підтверджується наданими платіжними документами, а позивач в березні 2008 року потрапив в ДТП, отримав численні ушкодження, після чого став інвалідом. Отже, на думку суду, і як пояснила відповідач, кошти витрачалися на лікування позивача, оскільки позивач отримав серйозні ушкодження, в зв'язку з чим потребував довгого лікування, що не є дешевим. Крім того, ОСОБА_2 8 серпня 2013 року здійснила повне погашення кредиту, проте батько позивача і надалі перераховував кошти. З платіжних документів вбачається, що кошти перераховувались по 2016 рік.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач ОСОБА_4 не приймав ні коштами, ні працею, участі в придбанні спірної квартири, тому дана квартира не належить до об'єкту спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4, що виключає можливість її поділу.

Суд зазначає, що у відповідності до ч. 1 ст. 181 ЦК України, спірна квартира є об'єктом нерухомого майна, право власності на який, згідно ст. 182 ЦК України, підлягає державній реєстрації, в порядку встановленим законом.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 78588494 від 23.01.2017 року (а.с. 7-8) та з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 81373654 від 28.02.2017 року (а.с. 46), суд вбачає, що спірна квартира за відповідачем не зареєстрована. У Реєстрі прав власності на нерухоме майно, який діяв до 31.12.2012 року, та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, який діє з 01.01.2013 року, відповідні записи відсутні.

Отже, відповідач ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу спірної квартири, однак не зареєструвала право власності.

Так, на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, порядок реєстрації права власності на нерухоме майно регламентувався Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року. Даним Положення було встановлено, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно - це внесення запису до Реєстру прав власності на нерухоме майно у зв'язку з виникненням, існуванням або припиненням права власності на нерухоме майно, що здійснюється БТІ за місцезнаходженням об'єктів нерухомого майна на підставі правовстановлюючих документів здійснюється коштом особи, що звернулася до БТІ.

Разом з тим, щодо позовної вимоги провизнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на ? частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, то суд зазначає наступне.

Згідно ст. 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповіддно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частинами 1, 2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Враховуючи вищевказане, суд звертає увагу, що позивач заявив вимогу в інтересах ОСОБА_2, що суперечить чинному законодавству. Так, лише ОСОБА_2 має право ставити вимогу про визнання за неюправо особистої приватної власності на ? частки спірної квартири, однак вона не зверталася до суду з зустрічним позовом. Таким чином, дана вимога задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя не знайшли своє підтвердження, а тому позов не підлягає задоволенню.

Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

В зв'язку з відмовою в задоволенні позову ОСОБА_4, судовий збір слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного та керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 15, 16, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 68, 70, 71 СК України, ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", ст.ст. 1, 3, 10, 11, 57-60, 212-215, 360-7 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Вінницької області через Вінницький міський суд Вінницької області протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: