У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

суддів: Кадєтової О.В., Ізмайлової Т. Л., Кузнєцова В. О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Державного територіально-галузевого об'єднання «Львівська залізниця» від імені якого діє відокремлений підрозділ «Львівська дирекція залізничних перевезень» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, за участю третіх осіб: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Львівської обласної державної адміністрації, Львівської міської ради, Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом в обгрунтування якого посилався на те, що відповідачі самовільно збудували сарай на частині земельної ділянки, що належить позивачу на праві постійного користування, чим порушують його права, оскільки створюють перешкоди залізниці в користуванні вказаною земельною ділянкою.

Просив зобов'язати ОСОБА_1, ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою, яка розташована в смузі відведення залізниці в межах станції Підзамче шляхом знесення сараю за рахунок відповідачів та привести ділянку у придатний для використання стан.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позову.

Зобов'язано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою ДТГО «Львівська залізниця», яка розташована в смузі відведення залізниці, шляхом знесення за рахунок відповідачів збудованого сараю біля житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 та привести цю земельну ділянку у придатний для використання стан.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить оскаржуване судове рішення скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та вивчивши обставини, необхідні для ухвалення судового рішення судом касаційної інстанції, вважає, що підстави для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судове рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази надання у визначеному законодавством порядку спірної ділянки позивачу чи іншим підприємствам залізничного транспорту, крім цього позивачем не надано доказів порушення його прав як користувача земельною ділянкою.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що самовільно зайнята відповідачами земельна ділянка належить до земель залізничного транспорту в силу положень Закону України «Про залізничний транспорт», Закону України «Про транспорт», ст. ст. 68, 84 Земельного кодексу України, яка зайнята об'єктами залізничної інфраструктури, а самочинно побудований відповідачами сарай порушує права позивача.

Доводи касаційної скарги, перевірені вивченням матеріалів справи, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що при розгляді справи було неправильно застосовано норми матеріального права або порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення спору.

Згідно з ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, за наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції має право постановити ухвалу про відхилення касаційної скарги і залишення судового рішення без змін, оскільки судом не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, керуючись ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кадєтова
Т.Л. Ізмайлова
В.О. Кузнєцов