Справа № 152/415/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 червня 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді Славінської Н.Л.,

з участю:

секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,

відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

13.03.2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до Шаргородського районного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову позивач зазначив, що надав відповідачеві кредит у розмірі 8487,12 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, про що укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості від 22.06.2015 року та відповідачем подано заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Погашення заборгованості здійснюється з 1 по 25 число кожного місяця шляхом надання відповідачем грошових коштів для погашення заборгованості.

Відповідач погодився з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, що підтверджується його підписом у заяві та відповідає вимогам ч.1 ст.634 ЦК України щодо умов договору приєднання.

Пунктом 1.1.3.2.11 Умов та правил надання банківських послуг, банк має право проводити договірне списання з усіх відкритих у банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості.

Відповідач ОСОБА_1 умови договору не виконав і не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами.

Станом на 06.02.2017 року виникла заборгованість відповідача ОСОБА_1 перед позивачем в розмірі 17783,54 грн., з яких: 8487,14 грн. заборгованість за кредитом; 2529,15 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитом; 6110,64 грн. заборгованість за пенею та комісією; 656,61 грн. штраф за п.2.2. Генеральної угоди.

Просить стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість в розмірі 17783,54 грн. за кредитним договором без номера від 22.06.2015 року та судові витрати.

В судове засідання представник позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не зявився. 27.06.2017 року на електронну адресу суду представник позивача ОСОБА_2, що діє на підставі довіреності від 27.12.2016 року (а.с.56-57), надіслав клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.97).

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до нього не визнав. Суду пояснив, що отримував кредит у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» шляхом встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Проте, погашення по договору кредиту не здійснював, внаслідок чого виникла заборгованість, у звязку із чим заборгованість по договору кредиту було реструктуризовано на підставі угоди з банком від 22.06.2015 року. Вказану угоду про реструктуризацію боргу і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт він підписував, з умовами угоди був згоден. Проте, він частково виконував умови Угоди від 22.06.2015 року, так як регулярно проплати по кредиту не проводив. Проте, після отримання копії позовної заяви ним 05.04.2017 року здійснено проплату в сумі 8487,14 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитом та в сумі 2529,15 грн. в рахунок погашення заборгованості за процентами, що підтверджується відповідними квитанціями.

Також, відповідач ОСОБА_1 суду пояснив, що підтримує раніше подану ним заяву від 06.04.2017 року про застосування строків позовної давності щодо сплати пені та штрафу, посилаючись на те, що строк позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) становить один рік, тоді як позивач з вересня 2015 року фактично знав про своє порушене право, проте позову не заявляв. Тобто, починаючи з вересня 2016 року і по теперішній час строк позовної давності щодо стягнення пені та штрафів сплив, тоді як банк звернувся до суду із позовом в лютому 2017 року.

Вирішуючи спір, суд встановив факт укладення 05.12.2011 року договору кредиту за №SAMDN1359 між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1, а також 22.06.2015 року Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості за вказаним договором і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с.6), що складається із самої Генеральної угоди, анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ від 05.12.2011 року (а.с.5) та Умов і Правил надання банківських послуг, що затверджені головою правління ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» ОСОБА_3 (а.с.7-30).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПРИВАТБАНКУ та Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості за вказаним вище договором і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 22.06.2015 року, оскільки заперечень щодо вказаних обставин відповідач під час судового розгляду не висловив.

Відповідно до п.п.1.1.1. умов Генеральної угоди зменшено розмір заборгованості, що виникла в період надання позичальнику кредиту, а саме: проценти на 193,53 грн., комісію на 59,47 грн., штраф на 403,61 грн.

Заборгованість по договору кредиту з дати підписання Генеральної угоди складає 8969,14 грн. (п.1.1.2. Генеральної угоди).

Дата остаточного погашення кредиту до договору кредиту 30.06.2018 року (п.1.1.3. Генеральної угоди).

Банком надано відповідачеві строковий кредит в сумі 8487,14 грн. на строк 36 місяців з 22.06.2015 року по 30.06.2018 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 8487,14 грн. в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів в розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у вказаних в заяві, умовах і правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється з «1» по «25» число кожного місяця щомісячним платежем в сумі 307,91 грн. (п.2.1. Генеральної угоди).

Пунктами 1.4., 2.11. Генеральної угоди передбачено, що позичальник доручає банку здійснювати погашення заборгованості по кредиту в передбачені строки за рахунок коштів, розміщених на будь-якому відкритому в банку рахунку у відповідності до Умов і правил надання банківських послуг.

Згідно з п.1.2. Генеральної угоди, з метою забезпечення виконання зобовязань за договором, позичальник зобовязується в день підписання генеральної угоди мати залишок на рахунку в сумі 482 грн.

Вся заборгованість по кредиту, починаючи з дня, що слідує за днем повернення кредиту (2-ий день), рахується простроченою (п.1.3.2.).

Відповідно до анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг та Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт, які відповідач ОСОБА_1 підписав, останній зазначив, що погоджується із вказаними вище Умовами і Правилами. Заперечень щодо вказаних обставин відповідач під час судового розгляду справи не зазначив.

Пунктом 2.2. Генеральної угоди передбачено, що у разі порушення позичальником строків погашення заборгованості більш ніж на 31 день, позичальник сплачує банку штраф в розмірі 656,61 грн.

Також, згідно з п.1.1.5.20. Умов і правил надання банківських послуг, при порушенні відповідачем строків платежів більше, ніж на 30 днів, позичальник, зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн.+5% від суми заборгованості, з врахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій.

ОСОБА_1 порушено умови Генеральної угоди щодо погашення заборгованості за кредитом, відповідно до умов цієї Угоди, оскільки, починаючи з серпня 2015 року, сплати не проводилися.

З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за договором кредиту становить 17783,54 грн., з яких: 8487,14 грн. заборгованість за кредитом; 2529,15 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом (а.с.4).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 05.04.2017 року, тобто вже після звернення позивача з означеним позовом до суду, сплатив 8487,14 грн. в рахунок заборгованості за кредитом та 2529,15 грн. в рахунок заборгованості по процентах за користування кредитом, відповідно до розрахунку позовних вимог, що підтверджується квитанціями (а.с.48).

Тому, враховуючи добровільну сплату відповідачем на користь позивача до ухвалення судового рішення у цій справі частини суми позовних вимог, зокрема, 8487,14 грн. в рахунок заборгованості за кредитом та 2529,15 грн. в рахунок заборгованості по процентах за користування кредитом, то позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в цій частині задоволенню не підлягають.

Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем нараховано відповідачеві заборгованість за пенею та комісією в сумі 6110,64 грн.; 656,61 грн. штраф за п.2.2. Генеральної угоди (а.с.4).

Відповідач заперечує щодо нарахування пені та штрафів і просить застосувати позовну давність до вказаних нарахувань, проведених позивачем, про що подав письмову заяву до суду від 06.04.2017 року, в якій посилається на те, що строк позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) становить один рік, тоді як позивач з вересня 2015 року фактично знав про своє порушене право, проте позову не заявляв. Тобто, починаючи з вересня 2016 року і по теперішній час строк позовної давності щодо стягнення пені та штрафів сплив, тоді як банк звернувся до суду із позовом в лютому 2017 року (а.с.44-45).

18.04.2017 року представник позивача ОСОБА_4, що діє на підставі довіреності від 17.01.2017 року (а.с.31), подав пояснення на заяву ОСОБА_1 про застосування позовної давності (а.с.59-60), в якому зсилається на те, що строк виконання зобовязань ОСОБА_1, відповідно до п.2.1. Генеральної угоди визначено до 30.06.2018 року, тому строк позовної давності, згідно з вимогами ст.ст.257 ЦК України, спливає через три роки, тобто 30.06.2021 року. Так як позивач звернувся до суду з позовом у лютому 2017 року, то строк позовної давності не сплив, а так як ОСОБА_1 свої зобовязання не виконав, то позов підлягає задоволенню в повному обсязі, в тому числі підлягає стягненню і нарахування пені та штрафів.

З розрахунку заборгованості, здійсненого позивачем, вбачається, що нарахування пені позивачем здійснюється, починаючи з 20.08.2015 року, щомісячно в сумі 339,48 грн. включно до лютого 2017 року, тобто до часу звернення із означеним позовом до суду (а.с.4), всього в сумі 6110,64 грн.

Однак, 30.05.2017 року представник позивача ОСОБА_2 на електронну адресу суду надіслав виписку по кредитному рахунку ОСОБА_1, починаючи з 22.06.2015 року по 30.04.2017 року (а.с.74-76), з якого вбачається, що ОСОБА_1 щомісячно за прострочення по кредиту нараховується штраф в розмірі 339,48 грн., всього в сумі 6110,64 грн., починаючи з серпня 2015 року по лютий 2017 року, тоді як у позові вказана сума зазначається як заборгованість за пенею та комісією.

Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч.1 ст.530 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі цього договору.

Відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (ч.5 ст.261 ЦК України).

Пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність в один рік.

Отже, аналіз наведених норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (штрафу, пені) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

ОСОБА_4 така правова позиція висловлена Верховним судом України 18.05.2016 року у справі №6-474цс16 та 25.05.2016 року у справі №6-1138цс15.

Разом з тим спеціальна позовна давність застосовується за умови подання стороною у спорі відповідної заяви, зробленої до винесення судом рішення.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

ОСОБА_4 така правова позиція висловлена Верховним судом України 22.02.2017 року у справі №6-17цс17.

При вирішенні означеного спору між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 суд виходить із того, що умовами Генеральної Угоди від 22.06.2015 року встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами, зокрема п.2.1. Генеральної угоди встановлено обовязок боржника сплачувати борг по кредиту щомісячними платежами в сумі 307,91 грн. з «1» по «25» число кожного місяця, отже, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Таким чином, суд приходить до висновку, що стягнення неустойки (пені, штрафу) у означеній справі слід обмежити останніми 12 місяцями перед зверненням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до суду з позовом до ОСОБА_1, тобто починаючи з лютого 2016 року (29.02.2016 року, згідно з розрахунком), по 08.02.2017 року, в сумі 339,48 грн. (згідно з розрахунком) за кожен місяць прострочення, що становить 4073,76 грн.

Отже заява ОСОБА_1 про застосування позовної давності в цій справі підлягає частковому задоволенню, а позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 в частині стягнення неустойки (пені) також підлягає задоволенню частково, на суму 4073,76 грн.

Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем нараховано відповідачеві 656,61 грн. штрафу за п.2.2. Генеральної угоди (а.с.4), тобто за порушення боржником строків погашення заборгованості, вказаних в цій Генеральній угоді, Умовах і правилах надання продукту кредитних карт, більш ніж на 31 день по зобовязаннях, строк яких не настав.

Суд вважає, що позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в цій частині задоволенню не підлягає.

При цьому суд виходить із такого.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами спірного договору, а саме п.2.8 Генеральної угоди встановлено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожен день прострочення.

У той самий час, згідно з п.2.2. Генеральної угоди сторонами передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за порушення боржником строків погашення заборгованості, вказаних в цій Генеральній угоді, Умовах і правилах надання продукту кредитних карт.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

ОСОБА_4 така правова позиція висловлена Верховним Судом України 21.10.2015 року у справі №6-2003цс15.

Встановленим судом фактам відповідають правовідносини позики, а саме кредиту, які регулюються ЦК України.

Так, за договором кредиту банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ст.1054 ЦК України).

Кредитний договір укладається в письмовій формі (ст.1055 ЦК України).

Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ст.1049 ЦК України).

Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст.1048 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.526 ЦК України, зобовязання мають виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вказаного кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (ч.1 ст.634 ЦК України).

Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому на підставі ст.1048 ЦК України (ч.2 ст.1050 ЦК України).

Оскільки факт виконання умов договору кредиту та Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов і правил надання продукту кредитних карт відповідачем ОСОБА_1 не доведено, а повернення кредиту і процентів за користування кредитом здійснено відповідачем після звернення позивача з означеним позовом до суду, то право ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» невиконанням зобовязання з боку відповідача порушено і підлягає судовому захисту, а позов підлягає частковому задоволенню на суму 4073,76 грн.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» судові витрати у розмірі 1600 грн. (а.с.1), оскільки погашення заборгованості відповідачем по Генеральній угоді відбулося тільки після звернення позивача з означеним позовом до суду.

Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 88, 174, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України і на підставі ст.ст.256-258, 261, 266, 267, 525, 526, 549, 625, 629, 634, 1048, 1049, 1050, 1054, 1055 ЦК України, суд

вирішив:

Позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» заборгованість за Генеральною угодою від 22.06.2015 року до кредитного договору в сумі 4073 (чотири тисячі сімдесят три) гривні 76 копійок та 1600 (одну тисячу шістсот) гривень в рахунок сплаченого при зверненні в суд судового збору.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: