Справа № 362/1007/17 Головуючий у І інстанції Лебідь-Гавенко Г. М.
Провадження № 22-ц/780/3816/17 Доповідач у 2 інстанції Голуб С. А.
Категорія 53 13.09.2017
УХВАЛА

Іменем України

13 вересня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого Голуб С.А.

суддів Приходька К.П., Таргоній Д.О.

за участі секретаря Дрозда Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Здорівської сільської ради Васильківського району Київської області на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Здорівської сільської ради про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И Л А :

16 червня 2017 року позивач пред»явила в суді названий позов, посилаючись на те, що згідно розпорядження виконуючої обов'язки голови Здорівської сільської ради Васильківського району Київської області Кобзар О.М. від 24 жовтня 2016 року вона була прийнята на посаду діловода Здорівської сільської ради Васильківського району Київської області.

31 січня 2017 року юристом Здорівської сільради їй було вручено лист б/н за підписом в.о. Здорівського сільського голови Кобзар О.М. з вимогою надати пояснення та документи, що підтверджують поважність її відсутності на робочому місці. Не ознайомившись з її поясненням, їй в цей же день вручили розпорядження в.о. Здорівської сільського голови Кобзар О.М. щодо її звільнення на підставі п.п. 2, 4 ст. 40 КЗпП України.

Проте, як зазначає позивач, жодних підстав для звільнення її за п. 2 ст. 40 КзПП України не існує, немає і не може бути документів, якими б встановлювався факт її невідповідності займаній посаді, жодних атестацій та перевірок її кваліфікації не проводились. Медичних висновків, які б встановлювали її невідповідність займаній посаді внаслідок стану здоров'я також не має.

Крім того, в розпорядженні про звільнення вказано п. 4 ст. 40 КзПП України, якою визначено, що трудовий договір укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При цьому, ОСОБА_3 зазначає, що прогулів (тобто відсутності на робочому місці без поважних причин та без згоди роботодавця) вона не вчиняла. Доган та інших дисциплінарних стягнень до неї не застосовувалось.

Також, в порушення вимог ст. ст. 43, 46 Конституції України, відповідач до цього часу не оформив належним чином її трудову книжку, що потягло порушення її трудових прав.

Позивач, вважаючи звільнення незаконним та проведеним з грубим порушенням Конституції України та чинного трудового законодавства України, зазначає, що у неї відсутнє захворювання, яке б перешкоджало їй виконувати роботу на займаній посаді діловода, за час роботи вона сумлінно виконувала свої трудові обов'язки.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду Здорівська сільська рада Васильківського району оскаржила його в апеляційному порядку з підстав ухвалення рішення з порушенням норм процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги звертає увагу на те, що не повністю встановлено обставини, які мають значення для справи, неправильно досліджено наявні у справі докази та надано їм оцінку. Суд у рішенні не зазначив якими доказами позивач спростувала допущені нею прогули, які стались 12, 25,26,27 січня 2017 року. Посилання суду на те, що позивач у травні 2017 року знаходилась на лікуванні не стосується обставин справи, оскільки предметом дослідження в даній справі є відсутність позивача на роботі в січні 2017 року.

Відповідач вважає, що у нього були підстави звільняти в позивача з роботи на п.2 ст. 40 КЗпП України, оскільки вона просила встановити їй скорочений робочий день у зв»язку із станом здоров»я. Саме це було підставою для звільнення за п.2 ст. 40 КЗпП України.

Також відповідач наголошує на тому , що позивач не надавала свою трудову книжку до сільської ради, а тому записи до неї не вносились.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, її представника та представника відповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що розпорядженням Здорівської сільської ради Васильківського району Київської області від 24.10.2016 року № 57 ОСОБА_3 було прийнято на посаду діловода Здорівської сільської ради згідно Трудової угоди № 7 від 24.10.2016 року (а.с. 37).

Відповідно до Актів складених Здорівською сільською радою Васильківського району Київської області ОСОБА_3 - діловод Здорівської сільради протягом робочого дня, а саме: 10.01.2017р., 11.01.2017р., 12.01.2017р., 25.01.2017р., 26.01.2017р., 27.01.2017р. була відсутня на робочому місці без поважних причин (а.с. 38-43).

11.01.2017 року ОСОБА_3 проходила УЗДС вен та артерій нижніх кінцівок в Державно-науковій установі «Науково-практичний центр профілактичної та клінічної медицини» Державного управління справами ПрезидентаУкраїни (а.с. 61).

Відповідно до Довідки ДУ «Інституту травматології та ортопедії НАМН України» від 13.01.2017 року реєстраційний номер 106737, ОСОБА_3 зверталася за консультацією з приводу: Поперекового остеохондрозу, грижа міжхребцевого диска. (а.с. 47).

Згідно до Консультативного висновку спеціаліста від 10.01.2017 року ОСОБА_3 проходила лабораторне дослідження (а.с.58).

Відповідно до Консультативного висновку спеціаліста від 16.01.2017 року вбачається, що ОСОБА_3 проходила МРТ поперекового відділу хребта (а.с.57).

Як вбачається з проведеного Інститутом Травматології та ортопедії НАМН України обстеження на магнітно-резонансному томографі, 13.01.2017 року у ОСОБА_3 виявлено: остеохондроз ПКВХ ускладнений екструзієй L4/5, протрузіями L2/3, L3/4 та L5/S1. Вогнище тіла L5 більше даних за гемангіому Початковий деформуючий спондильоз та спондилоартроз (а.с. 59).

Згідно Довідки Комунального закладу Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування» від 23.05.2017 року вих. №226 виданої ОСОБА_3 в тому, що вона дійсно знаходиться на стаціонарному лікуванні в КЗ Київської обласної ради ««Обласна лікарня відновного лікування» з 08.05.2017 р. по даний час з діагнозом: хронічний вертеброгенний пояснично-крестцовий радикуліт з легким парезом правої стопи, стадія неповної ремісії, метаболічний поліартрит (а.с. 60)

Як вбачається із акту про відсутність на роботі складеного 31.01.2017 року Здорівська сільрада запропонувала надати ОСОБА_3 письмове пояснення з приводу відсутності на роботі та надати документи, що підтверджують поважність відсутності, зазначивши при цьому, що остання відмовилась надавати будь які пояснення з цього приводу та не дала будь-яких документів, що могли б підтвердити поважність відсутності на роботі (а.с. 44)

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 була надана заява від 30.01.2017 року вх..№ 20/02-10 в якій вона просить в зв'язку з проходженням амбулаторного лікування пов'язаного з погіршенням фізичного стану, скоротити її робочий день до 15 год. 30 хв. Пропущені години вона зобов'язується відпрацювати за рахунок обідньої перерви та роботою над документи вдома (а.с. 46).

Не дочекавшись відповіді на заяву від 30.01.2017 року, ОСОБА_3 31.01.2017 року знов звернулася до в.о. сільського голови Здорівської сільської ради із заявою в якій знов просить скоротити її робочий час до 15 год 30 хв., пропущені години вона зобов'язується відпрацювати за рахунок обідньої перерви та роботою над документи вдома (а.с.48).

Відповідно до Листа Здорівської сільської ради Васильківського району Київської області, який ОСОБА_3 отримала 31.01.2017 року їй було запропоновано терміново надати пояснення відсутності на роботі в дати вказаних в Актах (а.с. 45).

Наказом Здорівської сільської ради Васильківського району Київської області від 31.01.2017 року №3 ОСОБА_3 було звільнено з посади діловода Здорівської сільської ради Васильківського району Київської області на підставі п.п. 2, 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 50).

Відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

Як роз'яснено у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП Ураїни суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв'язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі.

Таким чином, з системного аналізу вищевказаних норм трудового законодавства вбачається, що для звільнення працівника за пунктом другим статті 40 КЗпП України важливо, щоб неналежне виконання працівником трудових обов'язків було наслідком саме стану здоров'я, які свідчать про відсутність вини працівника у неналежному виконанні трудових обов'язків i не можуть бути підставою для його звільнення за пунктом третім статті 40 КЗпП України в порядку дисциплінарного стягнення за систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Роботодавець може звільнити працівника у разі виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи, лише у випадках: відсутності вакантного робочого місця, посади, на які повинен перевести роботодавець працівника відповідно до медичного висновку; за умови відмови працівника від переведення на іншу легшу роботу згідно з рекомендаціями медичного висновку відповідно до вимог статті 170 КЗпП України; якщо згідно з медичним висновком працівник визнається непрацездатним i не визначаються види робіт, які він може виконувати в силу такої його працездатності та необхідності охорони його здоров'я.

В свою чергу, неможливість належного виконання трудових обов'язків за станом здоров'я повинна бути підтверджена медичним висновком. Роботодавець зобов'язаний довести невідповідність працівника посаді або роботі, що виконується на підставі фактичних даних. Доказами повинні бути недоліки, помилки в роботі, а також медичний висновок про стійке зниження працездатності працівника, або про те, що дана робота протипоказана йому за станом здоров'я, або що виконання ним трудових обов'язків є небезпечним для оточуючих.

Невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров'я може бути підставою для звільнення за наявності повної або частково постійної, а не тимчасової, втрати працездатності. Тому тривала тимчасова непрацездатність або часта відсутність працівника на роботі в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю не є підставою для застосування звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Часткова втрата працівником працездатності сама по собі не може бути підставою для звільнення за невідповідністю, якщо працівник належним чином виконує свої трудові обов'язки. Навіть наявність інвалідності не може слугувати підставою для розірвання трудового договору.

У випадку встановлення роботодавцем неналежного виконання працівником своїх обов'язків зумовлених станом здоров'я він в установленому порядку може ініціювати проходження позачергового медичного огляду працівником.

В силу вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В свою чергу, ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

З врахуванням наведених норм, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що підстав для звільнення позивача за п.2 ст. 40 КЗпП України не було. Доводи апеляційної скарги в частині визнання такого висновку суду неправильним є надуманими.

За змістом ст.ст. 148, 149 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до п. 24. постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розглядi позовiв про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цiєю нормою закону прогулом визнається вiдсутнiсть працiвника на роботi як протягом усього робочого дня, так i більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з помiщенням до медвитверезника, самовiльне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днiв вiдгулiв, чергової вiдпустки, залишення роботи до закiнчення строку трудового договору чи строку, який працiвник зобов'язаний пропрацювати за призначенням пiсля закiнчення вищого чи середнього спецiального учбового закладу).

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7,8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147- 1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Керуючись цими роз»ясненнями, суд першої інстанції встановив, що позивач у січні 2017 року мала проблеми зі здоров»ям і у зв»язку із цим зверталась до медичних закладів в робочий час. На доведення цих обставин позивач надала суду докази. Також суд у рішенні зазначив, що про поважність причин відсутості позивача на роботі відповідач був обізнаний.

Відповідач оскаржуючи такий висновок суду посилався на те, що йому не було відомо про поважність причин відсутності працівника на робочому місці, оскільки ці документи позивач надала лише в суді. Однак ці доводи спростовуються матеріалами справи , оскільки ще до видання розпорядження про звільнення позивача з роботи , а саме 30 січня 2017 року позивач зверталась до відповідача із заявою про встановлення скороченого робочого дня у зв»язку із необхідністю лікування.

В судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги представник відповідача підтвердив, що написавши заяву про встановлення їй скороченого робочого дня, позивач надала підтверджуючі документи своєї хвороби.

Тобто у відповідача були докази поважності причин відсутності позивача на роботі. Ця заява була підставою для перевірки обставин наявності захворювань і необхідності звернення до медичних установ, а отже і причин відсутності на роботі.

Однак відповідач на неї не відреагував, як не відреагував і на повторну заяву і видав розпорядження про звільнення позивача.

Крім того, не зважаючи на наявність чи відсутність доказів поважності причин відсутності на роботі позивача на час видання розпорядження, надання таких доказів позивачем в суді давало суду підстави визнавати причини відсутності позивача на роботі поважними.

Доводи відповідача про те, що надані позивачем докази підтверджують причини її відсутності на роботі лише 10 та 12 січня 2017 року, а тому у суду не було підстав визнавати також поважною причиною відсутності позивача на роботі в інші дні не спростовують висновків суду. Суд виходив з того, що позивач була відсутня на роботі не з приводу разового гострого захворювання, а за наявності захворювання, яке необхідно було діагностувати і лікувати протягом декількох днів і ці обставини підтверджуться сукупністю доказів, які містяться у справі.

Позивач стведжувала, що відповідачу було відомо про поважність причин її відсутності на роботі, заперечень щодо відвідувань лікарні від виконувача обов»язків голови сільської ради не надходило, пояснень від неї не відбиралось і жодних претензій не пред»являлось до подання нею заяви про перехід на скорочений робочий день. Акти про її відсутність на роботі їй для ознайомлення були надані вже після видання розпорядження про звільнення, а тому вона відмовилась від їх підписання.

В судовому засіданні при розгляді апеляційної скарги представник відповідача не заперечував того факту, що акти про відсутність позивача на роботі в певні дні були складені 31 січня 2017 року. Він пояснив, що протягом певного часу не звертали уваги на відсутність працівника на роботі, але оскільки це було неодноразово, вирішили скласти акти про відсутність на роботі позивача.

Та обставина, що акти не складались після кожного встановлення факту відсутності позивача на роботі, позивача з ними не ознайомлювали, пояснень з приводу причин відсутності на робочому місці від неї не вимагали, свідчить на користь пояснень позивача щодо погодження її відсутності на роботі із в.о. сільського голови.

Таким чином, судова колегія погоджується із судом першої інстанції в тому, що відповідачем в суді не доведено відсутність позивача на робочому місці без поважних причин 10,11,12,25,26 та 27 січня 2017 року, а тому були відсутні підстави для звільненя її з роботи за прогули. Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відповідачем не був дотриманий порядок притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, працівник був звільнений з роботи одночасно з двох взаємовиключних підстав, а тому право працівника на поновлення на роботі підлягало захисту.

З врахуванням наведеного, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Здорівської сільської ради Васильківського району Київської області відхилити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 червня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів .

Головуючий

Судді