У х в а л а

іменем україни

29 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Маляренка А.В.,Леванчука А.О.,Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - дванадцята Київська державна нотаріальна контора про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, за касаційною скаргоюОСОБА_4 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом у якому просив визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини.

В обґрунтування позову зазначив, що його дядьком - ОСОБА_6 на його (позивача) ім'я був складений заповіт, про існування якого він дізнався після повідомлення нотаріуса про смерть дядька і про залишений заповіт.

26 лютого 2016 року він подав заяву про прийняття спадщини, але йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності за заповітом, оскільки він пропустив встановлений законом шестимісячний строк для подання такої заяви.

Вважає зазначені обставини поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини і просив ухвалити рішення, яким продовжити строк для прийняття спадщини.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 січня 2017 року у задоволені позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення по суті позову, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-УІІІ «Про судоустрій статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволені позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із необґрунтованості позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Разом з тим, частиною 3 ст. 1272 цього ж Кодексу передбачена можливість визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини, за умови, що спадкоємець пропустив цей строк з поважної причини.

Абз. 6 п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд має дослідити поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Не можуть бути визнанні поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як: необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, несприятливі погодні умови, тощо.

Отже, враховуючи, що зазначена позивачем причина пропуску строку, а саме: необізнаність про існування заповіту, суд обґрунтовано визнав неповажною і як наслідок відмовив у задоволенні позову.

Висновки судів відповідають обставинам справи та ґрунтуються на доказах, яким дана правильна оцінка.

Зі змісту рішення судів і доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою і наведені у ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначених судових рішень.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: А.В. Маляренко
А.О. Леванчука
О.В. Ступак