АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 593/1532/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Німко Н.П.
Провадження № 22-ц/789/850/17 Доповідач - Костів О.З.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

при секретарі - Танцюра О.В.

з участю апелянта - ОСОБА_1,

представника апелянта - ОСОБА_2,

позивача - ОСОБА_3,

представника позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 23 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Служби у справах дітей, надання соціальної допомоги сім"ям з дітьми та молоді Бережанської міської ради про дачу дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, -

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до Бережанського районного суду з позовом до ОСОБА_1, за участю третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Служби у справах дітей, надання соціальної допомоги сім"ям з дітьми та молоді Бережанської міської ради про дачу дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон.

Заявлені вимоги позивачка мотивувала тим, що вона та відповідач є батьками малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом із нею. На даний час вона бажає поїхати разом із сином до своєї рідної сестри, яка проживає в Іспанії у власній квартирі. Згідно уточнених вимог таку поїздку вона планує в період з 20 лютого по 01 вересня 2017 року. Метою поїздки є відпочинок дитини, ознайомлення із життям за кордоном, розширення його кругозору та світосприйняття, що буде сприяти його всесторонньому розвитку, реалізації його права на повноцінний відпочинок та буде відповідати його інтересам. Також дитина познайомиться із близькими родичами - рідною тіткою, братом та сестрою. Однак, відповідач у наданні нотаріально засвідченого дозволу на виїзд дитини за кордон відмовляє. Вважає, що через такі дії відповідача порушуються права дитини, а тому звернулася до суду із вищевказаними вимогами.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 23 травня 2017 року позов задоволено.

Надано дозвіл на оформлення проїзних документів, а також на виїзд за кордон в Іспанію, в період часу із 20 лютого 2017 року по 01 вересня 2017 року малолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька - ОСОБА_1, в супроводі матері - ОСОБА_5.

Стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_5 551 (п'ятсот п'ятдесять одну) гривню 20 коп. понесених судових витрат у виді сплаченого судового збору при поданні позову до суду.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Зазначає, що позивачка має на меті вивезти дитину за кордон не на відпочинок, а на постійне місце проживання. Також зазначив, що необхідності виїзду дитини за кордон, на його думку, не має, і це призведе до порушення його прав на спілкування із сином. Він, як батько, може забезпечити дитині повноцінний відпочинок і без виїзду з України. Крім цього, згідно листа сестри позивачки, остання гарантує, що прийме ОСОБА_5 із дитиною лише на період до 31 березня 2017 року. Також, суд першої інстанції необґрунтовано не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які вказали про намір позивачки вивезти дитину за кордон на постійне місце проживання. Позивачка не довела факт, що він не надає дозволу для виїзду за кордон малолітнього сина ОСОБА_6 для відпочинку, тобто не підтвердила наявність спору між сторонами. Просить рішення суду скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримали, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Позивач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечили та просили рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Представник служби у справах дітей, надання соціальної допомоги сім"ям з дітьми та молоді Бережанської міської ради в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце судового засідання. Надіслав заяву про розгляд справи у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступних мотивів.

Судом встановлено наступні обставини.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 26 листопада 2015 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бережанського районного управління юстиції у Тернопільській області України, батьками ОСОБА_6 є відповідач ОСОБА_1 та ОСОБА_5, про що в книзі записів актів громадянського стану про народження 24 червня 2014 року зроблено відповідний актовий запис за №96.

Позивачка має намір у літній період поїхати разом із сином до своєї рідної сестри, яка проживає в Іспанії, для відпочинку.

Батько дитини - відповідач по справі ОСОБА_1 в позасудовому порядку та у судовому засіданні відмовився надати дозвіл на тимчасовий виїзд сина за кордон для відпочинку. Одночасно в судовому засіданні апеляційного суду зазначив, що в принципі не заперечує проти виїзду дитини за кордон, але лише за умови, якщо він також буде супроводжувати дитину, щоб пересвідчитися, що вона буде перебувати в належних умовах.

Колегія суддів вважає необґрунтованими заперечення апелянта щодо виїзду дитини за кордон, оскільки вони не підтверджені належними й допустимими доказами у справі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що покази допитаних свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 не є достатніми доказами на підтвердження того факту, що позивачка має намір вивезти дитину на постійне місце проживання, оскільки розмова між сторонами, свідками якої були вказані особи, відбувалася близько 2 років тому назад, свідки не чули всього змісту розмови між сторонами, а з повідомленого свідками змісту розмови між сторонами не вбачається того, що позивачка має на меті у вказаний в позовній заяві період виїхати дитиною на постійне місце проживання закордон.

Також суд першої інстанції вірно не взяв до уваги подані відповідачем висновки працівників Бережанського відділу поліції ГУ НП України в Тернопільській області про результати розгляду телефонних звернень позивачки від 21 січня, 21 липня, 03 серпня, 09 вересня, 16 вересня, 28 вересня та 08 грудня 2015 року, а також постанову про закриття кримінального провадження від 30 червня 2016 року. Як обґрунтовано вважав суд, вказані документи свідчать про те, що у зазначений у них час сторони перебували у неприязних стосунках, між ними виникали конфліктні ситуації з приводу спілкування відповідача з дитиною. Одночасно суд першої інстанції вірно вважав, що зазначені висновки правоохоронних органів не містять жодних відомостей, як б підтверджували твердження відповідача про те, що у вказаний позивачкою період вона має намір вивезти дитину за кордон на постійне місце проживання, а не тимчасово, для відпочинку та спілкування з родичами.

Посилання апелянта на те, що тимчасовий виїзд дитини за кордон порушить його права, свободи та інтереси, як батька дитини, не підтверджено жодними належними та допустимими доказами.

У судовому засіданні в суді першої інстанції представник третьої особи служби в справах дітей, надання соціальної допомоги сім'ям з дітьми та молоді Бережанської міської ради заперечень проти прозову не висловив і вважав, що такий тимчасовий виїзд дитини закордон буде відповідати інтересам останньої і не порушить інтересів та прав відповідача, як батька дитини.

Відповідно до cт.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п.п.3 п.2-2 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27 січня 1995 pоку №57 з наступними змінами та доповненнями виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, можливий у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, без згоди та супроводу другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

У відповідності до статті 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Також, статтею 3 вищевказаної Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої 27 лютого 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Абзацом 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзд в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року, за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Згідно п.п.17, 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документу дитини, в редакції, затвердженій Постановою Кабінету Міністрів України від 24 березня 2004 року №380, проїзний документ дитини, за наявності заперечень одного з батьків, може бути оформлений на підставі рішення суду. Відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорт батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти.

Відповідно ст.6 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.17, 31 Конвенції про права дитини визначають право дитини на відпочинок та охорону здоров'я.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що бажання позивачки отримати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон узгоджується з її правами та обов»язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачав наявності жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право тимчасового виїзду дитини за кордон і вірно вважав, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини.

Посилання апелянта на те, що такий виїзд буде порушувати його права на спілкування із дитиною колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки судом надано дозвіл на тимчасовий виїзд лише на термін до 01 вересня 2017 року.

Також колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на те, що сестра позивачки - ОСОБА_11, в своїй заяві, копія якої міститься в матеріалах справи, гарантувала проживання ОСОБА_5 із дитиною лише в період із 01 по 31 березня 2017 року.

В судовому засіданні встановлено, що вказана заява була написана ОСОБА_11 в зв"язку із розглядом Бережанським районним судом іншої цивільної справи, в якій предметом спору було надання дозволу на виїзд дитини за кордон в період саме із 01 по 31 березня 2017 року.

Натомість, у вказаному листі ОСОБА_11 зазначила, що не заперечує проти поїздки її рідної сестри ОСОБА_5 із своїм малолітнім сином - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, до неї в гості в Іспанію. Вона має офіційний дозвіл на роботу в Іспанії та власну квартиру. Свою сестру ОСОБА_12 вона не бачила з 2012 року, а тому хоче, щоб вона із сином приїхали до неї в гості, що буде пізнавальним для неї та її малолітнього сина, та буде сприяти його всесторонньому розвитку. Також ОСОБА_11 гарантувала, що її сестра із дитиною протягом перебування в Іспанії будуть проживати в її квартирі за адресою: АДРЕСА_1, де є належні та необхідні умови для проживання. Окрім цього вона гарантувала, що їх утримання буде проводитись за її кошти.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що відповідач своєю необґрунтованою відмовою в позасудовому порядку надати дозвіл дитини виїхати закордон для відпочинку, порушив права дитини на відпочинок, охорону здоров'я та свободу пересування і таке право дитини підлягає захисту, шляхом задоволення позовних вимог.

Таким чином, враховуючи, що між сторонами склалися неприязні стосунки, заперечення ОСОБА_1 проти надання дозволу для виїзду дитини за кордон без його згоди, колегія суддів розцінює як небажання відповідача поступатися волі позивачки навіть усупереч інтересам дитини, і така поведінка ОСОБА_1 є необґрунтованою, спрямована на вирішення особистих конфліктів із позивачкою, але аж ніяк не на захист інтересів малолітнього ОСОБА_6

Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Задовольняючи позов, судом першої інстанції надано вірну оцінку обставинам справи, оскільки відповідачем суду не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень по суті заявленого позову.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені. Висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст.307, 308, 314, 315, 319, 324 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області О.З. Костів