У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Четверта дніпропетровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, за касаційною скаргою ОСОБА_5, ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_6 на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, за життя склав на її користь заповіт на все своє майно. Вважає, що вона є спадкоємицею на майно померлого за заповітом, яка фактично проживала з померлим та прийняла спадщину відповідно до ст. 1268 ЦК України. Також зазначала, що є ще два спадкоємця за законом - його онуки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які з померлим не спілкувались, не допомагали, та не займались його похованням. 22 вересня 2015 року вона звернулася до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини. Нотаріус постановою від 6 жовтня 2015 року відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з ненаданням доказів її проживання разом із спадкодавцем на день його смерті. Зазначає, що вона зареєстрована та проживає у с. Заплавка Магдалинівського районуДніпропетровської області. Оскільки з рідними онуками ОСОБА_6 фактично не спілкувався, часто хворів та мав хронічне захворювання серцево-судинної системи, їй доводилося приблизно раз на тиждень провідувати померлого, привозити харчі, допомагати по господарству, купувати необхідні ліки та доглядати його тощо. Приблизно за два тижні до смерті, ОСОБА_6 зателефонував їй та повідомив, що дуже погано себе почуває, після чого вона переїхала до нього та проживала разом з ним до його смерті, зокрема до 13 березня 2015 року та займалась його похованням.

З огляду на зазначене, просила суд встановити факт проживання разом із спадкодавцем ОСОБА_6 на час відкриття спадщини, тобто ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Встановлено факт проживання ОСОБА_3 зі спадкодавцем ОСОБА_6 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_5, ОСОБА_4 просять скасувати рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, виходив із того, що обставина постійного проживання за місцем відкриття спадщини позивачем не доведена, на час смерті спадкодавця вона проживала разом з ним два тижні, будучі зареєстрованою за іншою адресою, де знаходяться всі її речі та проживав її чоловік, з яким шлюб не було розірвано.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову, виходив із того, що відсутність реєстрації спадкоємця за останнім місцем проживання спадкодавця сама по собі не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Крім того, юридичне значення для спадкових відносин має лише постійне проживання, при цьому тривалість та початковий момент спільного проживання із спадкодавцем не має значення.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що ОСОБА_6 на праві власності належав житловий будинок АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 16 серпня 1974 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. 22 вересня 2015 року позивач звернулася до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті її дядька ОСОБА_6

Відповідно до постанови державного нотаріуса Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 6 жовтня 2015 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії, ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва, у зв'язку з тим, що останньою не було надано доказів її проживання разом із спадкодавцем на день його смерті.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що якщо постійне проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Норма ч. 6 ст. 29 ЦК України передбачає, що фізична особа може мати кілька місць проживання.

Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні. Зокрема, частиною 2 статті 2 Закону передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Суд апеляційної інстанції виходив із того, що відсутність реєстрації позивача за місцем проживання померлого на день його смерті, сама по собі не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції помилково не звернув уваги на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які відомості того, що позивач саме проживала у квартирі померлого до дня його смерті, відсутня довідка з місця проживання позивача, або інші докази. На підтвердження викладених у позовній заяві обставин, ОСОБА_3 заявила клопотання про допит свідків, які зазначили, що остання постійно приходила та доглядала померлого, іноді ночувала тощо.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Також апеляційний суд помилково не звернув уваги на те, що відповідно до ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

За змістом ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту постійного спільного проживання з ОСОБА_6, позивач посилалася на те, що за відсутності належного встановлення цього факту, вона не зможе отримати спадщину за заповітом.

Отже, зміст вимог позивача направлений на встановлення та підтвердження юридичного факту, який є підставою для визнання права на спадкування, а апеляційний суд, вирішуючи даний спір та задовольняючи позовні вимоги, дійшов помилкового висновку про встановлення факту проживання ОСОБА_3 зі спадкодавцем ОСОБА_6 на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1.

Установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року скасувати, рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик