Справа № 310/8695/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2017 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа комунальне підприємство «Житлосервіс -2а» виконкому Бердянської міської ради про визначення частки, визначення порядку користування майном, усунення перешкод у користуванні майном, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3В, третя особа КП «Житлосервіс-2а» виконком Бердянської міської ради про визначення частки, визначення порядку користування майном, усунення перешкод у користуванні майном, стягнення моральної шкоди, вказуючи, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.01.1997 р. він, його колишня дружина ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 є власниками квартири АДРЕСА_1. Після припинення шлюбних відносин він та відповідачі визначили порядок користування квартирою на таких умовах: відповідачі користуються кімнатою №4 площею 16,5 кв.м., балконом 2,8 кв.м., вбудованою шафою 0,8 кв.м., а він користується кімнатою №3 площею 11,6 кв.м. Кухня, коридор, туалет та ванна залишилися в загальному користуванні. КП «Житлосервіс-2а» здійснило поділ особових рахунків на нього та ОСОБА_2 відповідно до зазначеного порядку користування. На таких умовах вони роздільно користувалися квартирою на протязі 10 років та сплачували комунальні послуги пропорційно займаній площі.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 своїми діями створюють такі умови проживання, щоби спонукати його виселитися з квартири та відмовитися від належної йому частки на їх користь. Так, 12 січня 2016 року він виявив сліди проникнення в його кімнату, а саме було виставлено вікно, зламано замок міжкімнатних дверей, розкидані його речі, розбита шафа та інше. На його запитання ОСОБА_3 накинувся на нього з гранатою та ножем, ображав, погрожував фізичною розправою, якщо він не змінить місце проживання, а належну йому частку не подарить йому або ОСОБА_2 Через зазначену поведінку відповідача ОСОБА_3 та холод в кімнаті із-за розбитого вікна він змушений був покинути квартиру. В той же день, а також у наступні дні відповідачі почергово по телефону погрожували йому, вимагали звільнити кімнату від майна, відмовитися на їх користь від права на житло. У подальшому він не зміг потрапити в квартиру, оскільки відповідачі замінили замок у вхідних дверях і перешкоджають йому користуватися квартирою, погрожують, вимагають звільнити кімнату, розбили холодильник і викинули його. У звязку з неможливістю спільного проживання з відповідачами він вирішив змінити місце проживання шляхом відчуження своєї частки в квартирі, але для цього потрібно визначити частки співвласників та визначити порядок користування квартирою.

З вини відповідачів йому спричинена моральна шкода, оскільки спірна квартира надана йому в звязку з трудовими відносинами та виключно з урахуванням участі в будівництві житлового будинку в той період, коли він не був пов'язаний подружніми відносинами з ОСОБА_2 Відповідачі бажають позбавити його частки в квартирі на їх користь. Вони вибили вікно, зламали замок міжкімнатних дверей, здійснили крадіжку та позбавили його доступу до квартири. Все його майно залишилося в квартирі, а розмір пенсії не дозволив йому придбати сезонне взуття, одежу та предмети особистого вжитку. Діями відповідачів йому спричинено душевний біль та моральні страждання. Внаслідок образи, нервового потрясіння, викликаного тривалою з січня 2016 року протиправною поведінкою відповідачів погіршився стан його здоровя і він хворіє.

Просив визначити частки співвласників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 визнавши частки кожного з них рівними, тобто по 1/3 частині квартири за кожним з них.

Визначити порядок користування квартирою №50 по пр. Пролетарському,100 в м. Бердянську Запорізької області між співвласниками ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 пропорційно часток в спільній сумісній власності згідно порядку користування, що склався, а саме виділити:

ОСОБА_1 в рахунок 1/3 частки ізольовану житлову кімнату №3 площею 11,6 кв.м.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рахунок 2/3 часток ізольовану житлову кімнату №4 площею 16,5 кв.м., балкон площею 2,8 кв.м. та вбудовану шафу площею 0,8 кв.м.

Кухню, коридор, ванну, туалет залишити в загальному користуванні співвласників.

Зобовязати ОСОБА_2, ОСОБА_3 надати йому ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на його користь по 46 000 грн. моральної шкоди та 3033,60 грн. судових витрат.

У судовому засіданні ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав і пояснив суду, що він проживав у ІНФОРМАЦІЯ_1 і користувався кімнатою площею 11.6 кв. м., іншою кімнатою площею 16,5 кв. метрів та балконом користувалися відповідачі. Йому чинять перешкоди в користуванні квартирою, провокують сварки, що призводить до стресу і погіршення стану його здоровя, оскільки він хворіє на гіпертонію. З 12.01.2016 року він не зміг проживати в кімнаті, оскільки відповідачі розбили скло і не вставили нове із-за чого в кімнаті було холодно. Замінили замок на вхідних дверях і взагалі позбавили його доступу до квартири. 04 березня 2016 року він разом з дільничним поліцейським заходив до квартири, але відповідачі скло в вікно його кімнати не вставили. Він бажає проживати в квартирі, тому просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у письмових заперечення та в судовому засіданні позов не визнали і вважали його таким, що не може бути задоволений, оскільки згідно свідоцтва про право власності на житло від 16.01.1997 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в рівних частинах, а саме по 1/3 частині, належить квартира АДРЕСА_2. Загальна площа квартири складає 51,3 кв.м., вона складається з 2 кімнат житловою площею 28,1 кв.м, у тому числі: перша кімната - 11,6 кв.м., друга кімната - 16,5 кв.м., кухні площею 16 кв.м., ванної кімнати площею 2,9 кв.м., вбиральні площею 1,0 кв.м., коридору площею 8,1 кв.м., вбудованої шафи площею 0,8 кв.м., веранди площею 2,8 кв.м. Що стосується позовних вимог про визначення частки співвласників, то вони жодного разу не заперечували проти частки відповідача і спору або невизнання права в розумінні ст. 16 ЦК України не існує, а відповідач не надав суду доказів на підтвердження існування спору між співвласниками квартири з цього приводу. Доводи позивача щодо порушення його прав і перешкоди з їх сторони в його праві користування спірним житлом є надуманими і не підтверджені жодним доказом. Позивачем не доведено порушення його прав і перешкоди з їх сторони в доступі до квартири. На теперішній час у позивача є ключі від квартири, оскільки ОСОБА_4 у судовому засіданні передала позивачу комплект ключів, а кімната в якій знаходяться речі позивача не зайнята. З приводу позовних вимог про визначення порядку користування квартирою зазначили, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були розділені особові рахунки. Вони проживали в кімнаті площею 16,5 кв.м. та вели і ведуть спільне господарство, а ОСОБА_1 проживав окремо у кімнаті площею 11,6 кв.м. і спільного господарства з ними не вів. Вважали, що поділ особових рахунків відбувся з порушенням ст. 47 ЖК України, яка передбачає норму жилої площі в Україні в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу, надавши право ОСОБА_1 користуватися кімнатою №3 площею 11,6 кв.м. Їм фактично залишилось у користування кімната №4 житловою площею 16,5 кв.м. Відповідно на кожного з них припадає по 8,25 кв.м. житлової площі. Вважали, що надання в користування позивачу кімнати №3, а їм кімнати №4 неможливо, оскільки квартира складається з двох кімнат, а тому кімнати №3 та кімнати №4 не існує взагалі. Суттєве значення для розгляду спору має той факт, що вбудована шафа площею 0,8 кв.м. демонтована, що призвело до збільшення площі квартири, а тому технічний паспорт на квартиру від 17.12.1996 року не може вважатися доказом в розумінні ст. 58 ЦПК України, так як в ньому не відображено дійсну площу. Питання визначення порядку користування квартирою потребує спеціальних знань відповідно до ст. 53, 143 ЦПК України, але позивач відповідного клопотання з цього приводу не заявив, а тому зазначена обставина ним не доведена. Запропонований позивачем варіант поділу квартири призведе до порушення житлових прав, оскільки ОСОБА_2 залишиться проживати в одній кімнаті з дорослим сином ОСОБА_5В, де на кожного з них припадає по 8,25 кв.м. Пропонували виділити кімнату площею 11.6 кв.м. ОСОБА_2, а ОСОБА_3 та ОСОБА_1 залишити проживати в іншій ізольованій кімнаті площею 16,5 кв.м., оскільки вони однієї статі. Крім того, слід врахувати, що вони не ведуть спільного господарства. Також не доведено позивачем належними та допустимими доказами спричинення йому моральної шкоди.

Представник комунального підприємства «Житлосервіс-2а» в судове засідання не зявився, направив до суду листа в якому зазначив, що будинок по пр. Східному (Пролетарський),100 передано на баланс КП «Житлосервіс 2А» від КП «Житлосервіс 7» у серпні 2012 року. Особовий рахунок на квартиру №50 зазначеного будинку розділено відповідно до заяви від 01.04.2000 року. Особовий рахунок розділено на імя ОСОБА_1 1/3 частина квартири площею 17,1 кв.м., та на ОСОБА_2 2/3 частини квартири площею 34,2 кв.м. У зазначеній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Просив розглянути справу в його відсутності.

Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного.

Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 16.01.1997 року квартира АДРЕСА_3 належить ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві приватної власності. Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» (а.с.8).

Згідно свідоцтва про зміну імені ОСОБА_6, яка народилася 24.05.1964 року змінила імя на ОСОБА_2 (а.с.98).

Відповідно до ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), у тому числі тих, що тимчасово відсутні й за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Оскільки цим законом не визначено умов, за яких один із членів сім'ї матиме більшу або меншу частку в приватизованому житлі, то частка кожного у приватизованому житловому приміщенні є рівною.

Виходячи з сенсу ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» частки співвласників спірної квартири є рівними, тому слід визначити, що частки співвласників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 є рівними, тобто кожному належить по 1/3 її частини.

Згідно копії паспорта від 05.05.2000 року та довідки виконавчого комітету Бердянської міської ради від 04.01.2017 року місце проживання позивача та відповідача ОСОБА_2 зареєстровано в спірній квартирі (а.с.7,23). За повідомленням Дмитрівської сільської ради Бердянського району місце проживання ОСОБА_3 зареєстровано в ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.22).

Із копії технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_3 видно, що вона складається з двох кімнат житловою площею 28,1 кв.м., у тому числі: кімнати №3 площею 11.6 кв.м.; кімнати №4 площею 16,5 кв.м.; кухні площею 7,6 кв.м.; ванної кімнати площею 2,9 кв.м.; вбиральні площею 1,0 кв.м.; коридору площею 8,1 кв.м.; вбудованої шафи площею 0,8 кв.м.; веранди площею 2,8 кв.м. (а.с.9).

14 листопада 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали заяву до ПАТ «Бердянське підприємство теплових мереж» про поділ особових рахунків на квартиру АДРЕСА_3 (а.с.10,11).

Відповідно до довідок КП «Житлосервіс-7» від 20.10.2010 року та КП «Житлосервіс-2А» від 14.11.2014 року особовий рахунок на квартиру АДРЕСА_3 з 1.11.2014 року розділено на двох осіб - ОСОБА_1 (17,10 кв.м.) та ОСОБА_2 (34,2 кв.м.) (а.с.12-14). Розділ особових рахунків підтверджується також копією поквартирних карток №16 та №17 (а.с.89-91).

Судом встановлено, що позивач та відповідачі є співвласниками квартири АДРЕСА_4 в рівних частках, але вони не можуть в добровільному порядку визначити порядок користування квартирою.

Згідно з ч. 2 ст. 318, ч. 3 ст. 319 ЦК України всі суб'єкти права власності є рівними перед законом, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР кожен громадянин має право на житло та ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням.

За ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох і більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Виходячи з зазначених норм, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Пунктом 14 Постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги не про поділ спірної квартири в натурі, а про встановлення порядку користування, згідно належних співвласникам часток на праві власності в квартирі.

Згідно технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_5 спірна квартира складається з двох кімнат загальною житловою площею 28,1 кв. м., у тому числі 1-а кімната 11,6 кв.м. (на плані зображена під №3), 2-а кімната 16,5 кв.м. (на плані зображена під №4). З урахування загальної житлової площі квартири та ідеальної частки кожного співвласника, на кожного з них припадає по 9,37 кв.м. житлової площі. Враховуючи площі житлових кімнат та розмір ідеальних часток співвласників, встановити порядок користування квартирою шляхом виділення в користування співвласників кімнат, які відповідають їх ідеальним часткам неможливо. Але зазначене не є перешкодою для визначення порядку користування квартирою, оскільки частки співвласників у спірній квартирі є ідеальними, то кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно, тобто право кожного із співвласників поширюється на квартиру в цілому, а не на певну її частину, і з визначенням порядку користування сторонами квартирою право спільної часткової власності не припиняється, а тому визначення судом порядку користування квартирою через неможливість сторонами добровільно його узгодити не є порушенням права власності будь-кого із співвласників у разі встановлення користування ним кімнатою, меншою за площею, ніж ідеально припадає на нього.

Враховуючи, що сторони не дійшли згоди щодо добровільного порядку користування квартирою і між ними з цього приводу існує спір, суд, виходячи із засад розумності і справедливості, вважає можливим визначити порядок користування квартирою наступним чином. Позивачу слід виділити в користування кімнату №3 площею 11,6 кв.м., а відповідачам - кімнату №4 площею 16,5 кв. м. з верандою площею 2,8 кв.м., оскільки за планом квартири вхід на веранду можливо здійснювати тільки з кімнати №4. Суд вважає можливим визначити такий порядок користування квартирою, оскільки він максимально наближений до ідеальних часток, а співвласники в добровільному порядку на протязі тривало часу фактично користуються кімнатами, які їм виділяються за цим рішенням.

Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Із технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_4 видно, що за планом квартири в коридорі №1 площею 8,1 кв. м. розташовані дві вбудовані шафи по 0,4 кв.м. кожна, хоча в технічній характеристиці зазначено про існування в квартирі однієї вбудованої шафи площею 0,8 кв.м. (а.с.9).

Заперечуючи проти позову у письмових запереченнях відповідачі зазначили, що після ремонтних робіт вбудована шафа площею 0,8 кв.м. в спірній квартирі демонтована. У судовому засіданні позивач та відповідач ОСОБА_2 зазначили, що в коридорі квартири були розташовані дві недобудовані шафи площею по 0,8 кв. м. кожна, але вони демонтовані. Враховуючи, що сторонами визнано факт демонтажу двох вбудованих шаф площею по 0,4 кв.м., які були розташовані в коридорі №1 спірної квартири, тому ці обставини не підлягають доказуванню.

Стаття 152 ЖК УРСР передбачає, що виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення обєкта в експлуатацію не потребується.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що перепланування спірної квартири шляхом демонтажу двох вбудованих шаф загальною площею 0,8 кв.м. за рахунок чого збільшилась площа коридору №1 до 8,9 кв.м. не є самовільним і не потребує введення обєкта в експлуатацію.

Суд вважає, що вирішуючи спір слід виходити з того, що в ній відсутні дві вбудовані шафи загальною площею 0,8 кв.м., а розмір коридору №1 збільшився до 8,9 кв.м.

Таким чином, визначаючи порядок користування нежитловими приміщеннями загального користування слід залишити у спільному користуванні співвласників: кухню площею 7,6 кв.м., ванну кімнату площею 2,9 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м., коридор площею 8,9 кв.м.

Відповідачі посилались на неможливість задоволення позову, оскільки для вирішення спору потрібні спеціальні знання, але суд не може з цим погодитися, оскільки визначення порядку користування квартирою не потребує спеціальних знань у жодній галузі.

Суд також не може взяти до уваги заперечення ОСОБА_2, яка була проти визначення порядку користування спірною квартирою за запропонованим позивачем варіантом, оскільки за запропонованим варіантом вона залишиться поживати в одній кімнаті з дорослим сином. Вважала доцільним виділити їй у користування кімнату №3, а кімнату №4 виділити ОСОБА_3 та ОСОБА_1, оскільки вони однієї статі, але, на думку суду, зазначена обставина не може бути перешкодою для задоволення позову виходячи з наступного. Стаття 50 ч. 2 ЖК УРСР передбачає, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за девять років, крім подружжя. Суд вважає, що до даних правовідносин не може бути застосована ч.2 ст. 50 ЖК УРСР, оскільки судом не вирішується спір з приводу надання житлового приміщення, існує спір з приводу користування цим житловим приміщенням. Слід зауважити, що глава 60 ЖК УРСР, яка регулює порядок користування жилим будинком (квартирою) приватного житлового фонду, не передбачає такої заборони. Крім того, поясненнями позивача, відповідача та наданими доказами встановлено, що між позивачем та відповідачами склався порядок користування спірною квартирою з 2000 року. ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3 ведуть спільне господарство і проживають однією сім'єю в кімнаті №4 площею 16,5 кв.м. Виділення у спільне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 кімнати №4 площею 16,5 кв.м., а ОСОБА_2 кімнати №3 площею 11,6 кв.м. неможливо, оскільки судом встановлено, що ці особи не повязані родинними відносинами, між ними склалися неприязні відносини, які призводять до сварок та скандалів, а тому їх спільне проживання в одній кімнаті неможливе. Враховуючи викладене, суд вважає, що виділення у спільне користування відповідачів кімнати №4 буде сприяти добросусідським відносинам між співвласниками квартири.

Позовні вимоги про зобовязання ОСОБА_2, ОСОБА_3 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 не підлягають задоволенню, оскільки зазначені вимоги виконанні в добровільному порядку відповідачем ОСОБА_2, яка в судовому засіданні в добровільному порядку передала ключі позивачу.

Стаття 23 ЦК України передбачає, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Стаття 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Звертаючись з позовом до суду ОСОБА_1 вважав, що відповідачі своїми діями заподіяли йому моральну шкоду, оскільки вони бажають позбавити його частки в квартирі на їх користь, вибили вікно, зламали замок міжкімнатних дверей, здійснили крадіжку та позбавили його доступу до квартири. Все його майно залишилося в квартирі, а розмір пенсії не дозволив йому придбати сезонне взуття, одежу та предмети особистого вжитку. Діями відповідачів йому спричинено душевний біль та моральні страждання. Погіршився стан його здоровя.

Разом з тим, посилаючись на ці обставини позивач ОСОБА_1 не надав суду належних та допустимих доказів, які підтверджують, що діями відповідачів йому спричинено моральні страждання, а також сам факт заподіяння моральних страждань.

Так, позивачем не доведено намір відповідачів позбавити його частки в спірній квартирі на їх користь, пошкодження відповідачами скла у вікні його кімнати та замка в дверях кімнати де він проживає і знаходяться його речі, погіршення стану його здоровя, а також здійснення крадіжки. Позивач посилався на те, що його позбавили доступу до квартири, але в позовній заяві та в судовому засідання пояснив, що 12.01.2016 року сам покинув квартиру із-за несприятливих обставин, які були створені відповідачами та скандалу.

Заявляючи позовні вимоги про стягнення з відповідачів по 46 000 грн. моральної шкоди позивач не зазначив з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди та не надав суду жодного доказу, який підтверджує її розмір.

За викладених обставин позивачем не доведено, що незаконними діями відповідачів йому спричинено моральну шкоду, а тому позовні вимоги про стягнення моральної шкоди є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати належить розподілити між сторонами пропорційно задоволеним позовним вимогам. Позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру про визначення частки, визначення порядку користування майном, усунення перешкод у користуванні майном, стягнення моральної шкоди. Кожна вимога немайнового характеру на час звернення з позовом до суду за ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» підлягала оплаті судовим збором у розмірі 551,20 грн. Враховуючи, що судом задоволено вимоги позивача про визначення часток, визначення порядку користування житловим приміщенням, позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні майном задоволені позивачем під час розгляду справи по суті, а в задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди відмовлено, тому з відповідачів підлягає стягненню по 826,8 грн. судового збору з кожного.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215, 224-226 ЦПК України, ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 50, 152 ЖК УРСР,ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», ст. ст. 23, 318, 319, 356, 368, 1167 ЦК України, Пунктом 14 Постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Визначити, що частки співвласників ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 в спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_6 є рівними, тобто кожному належить по 1/3 частини квартири.

Визначити порядок користування квартирою №50 по вул. Пролетарський проспект,100 в м. Бердянську Запорізької області між співвласниками ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 наступним чином:

виділити у користування ОСОБА_1 в рахунок 1/3 частки ізольовану житлову кімнату №3 площею 11,6 кв.м.;

виділити ОСОБА_2 в рахунок належної їй 1/3 частки та ОСОБА_3 в рахунок належної йому 1/3 частки ізольовану житлову кімнату №4 площею 16,5 кв.м. та веранду площею 2,8 кв.м.

Кухню площею 7,6 кв.м., ванну кімнату площею 2,9 кв.м., вбиральню площею 1,0 кв.м., коридор площею 8,9 кв.м. залишити у спільному користуванні ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 826,8 грн. судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя