Справа № 465/5134/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Дзееньдзюра С.М.
Провадження № 22-ц/783/3990/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Франківського районного суду м.Львова від 21 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_2, ОСОБА_6, з участю третьої особи: ОСОБА_8 про стягнення коштів; зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про відшкодування вартості майна,-

в с т а н о в и л а:

30 липня 2015 року позивач звернувся з позовом, з урахуванням змінених вимог, прийнятих судом, про стягнення в його користь коштів з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 за недійсним правочином. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що кошти в сумі 71 000 доларів США передані ОСОБА_2, яка діяла від імені ОСОБА_6 за попереднім договором про купівлю-продаж 16/25 частин житлового будинку № 27 на вулиці Львівській у м.Львові, смт. Брюховичі та земельної ділянки. Основний договір сторонами не укладений. Просить позов задовольнити.

ОСОБА_6 звернувся із зустрічним позовом, у якому з урахуванням уточнених вимог, прийнятих судом, просить застосувати визначені законом наслідки недійсного правочину, зобовязавши ОСОБА_9 відшкодувати вартість отриманої за договором від 16 вересня 2013 року земельної ділянки площею 0,0712 га та 16/25 частини будинку № 27 на вулиці Львівській, м.Львів, смт. Брюховичі в сумі 1 917 000 грн., що в еквіваленті до національної валюти становить 71 000 доларів США. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що договір купівлі-продажу не укладений з вини відповідача.

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 21 квітня 2017 року первісний позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_6 кошти в сумі 71 000 доларів США, що еквівалентно 1 789 200 грн. Відмовлено у позові ОСОБА_6 до ОСОБА_10 про відшкодування вартості отриманої земельної ділянки та 16/25 частин будинку.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову. Просить застосувати визначені законом наслідки недійсного правочину, зобовязавши ОСОБА_10 відшкодувати вартість отриманої за договором від 16 вересня 2013 року земельної ділянки площею 0,0712 га та 16/25 частин будинку на вулиці Львівська, 27 в смт. Брюховичі в сумі 1 917 000 грн., що в еквіваленті до національної валюти становить 71 000 доларів США.

Представники ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали, просять її задовольнити.

Представники ОСОБА_7 і ОСОБА_8, посилаючись на законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення, просять апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень належними та допустимими доказами. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» розяснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін, та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 58, ч. 2 ст. 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 179 цього Кодексу визначено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим вимогам в повній мірі не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Встановлено, що 13 листопада 2010 року між ОСОБА_6, від імені якого діяла ОСОБА_2, з однієї сторони, та ОСОБА_11 і ОСОБА_7, з іншої сторони, укладено договір суперфіцію земельної ділянки у смт. Брюховичі, Львів для будівництва та експлуатації господарських споруд, згідно затвердженого проекту будівництва, з дотриманням цільового призначення наданої в користування земельної ділянки.

Відповідно до п. 3.1 цього договору він діє строком 1 рік з моменту його підписання. Пунктом 3.3 договору передбачено, якщо суперфіціарій продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення терміну дії договору, такий вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, якщо суперфіціар за 30 календарних днів до закінчення терміну дії договору не повідомить письмово суперфіціарія про закінчення договірних відносин.

16 вересня 2013 року між ОСОБА_6, від імені якого діяла ОСОБА_2, та ОСОБА_7 укладено попередній договір, згідно з яким сторони зобовязалися укласти у майбутньому договір купівлі-продажу 16/25 частин вказаного вище житлового будинку та земельної ділянки. Договір укладено в простій письмовій формі.

Згідно з пунктом 2.1 зазначеного договору ОСОБА_6 взяв на себе зобовязання продати, а ОСОБА_7 - купити вказаний будинок та земельну ділянку за ціною 567 503 грн., що еквівалентно 71 000 доларів США.

Відповідно до пункту 2.3 договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_7 передав ОСОБА_2, яка діяла від імені ОСОБА_6, гроші в сумі 567 503 грн., що на день підписання цього договору еквівалентно 71 000 доларів США.

Сторони попереднього договору домовилися укласти та нотаріально посвідчити основний договір не пізніше вересня 2013 року. Однак, основний договір не уклали.

Відповідно ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майновогго комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Частинами 1 та 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадку недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних іаслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

На підставі аналізу наявних у справі доказів, враховуючи вимоги закону, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що укладений між сторонами попередній договір купівлі-продажу від 16 вересня 2013 року за яким ОСОБА_10 передав ОСОБА_6 через ОСОБА_2 71 000 доларів США, є нікчемним в силу вказівки закону, а отже, слід застосувати наслідки його недійсності відповідно до ст. 216 ЦК України. Передані за цим договором кошти підлягають поверненню.

Суд також прийшов до висновку, що договір купівлі-продажу не міг бути укладений у передбаченій законом письмовій формі з нотаріальним посвідченням, враховуючи наступне.

Стаття 79-1 ЗК України визначає формування земельної ділянки як обєкта цивільних прав зокрема, відповідно до ч. 1 даної статті формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як обєкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає зазначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Згідно з ч. 9 ст. 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути обєктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Частиною 10 ст. 79-1 ЗК України передбачено, що державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Відповідно до п. 43 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінеу Міністрів України від 17 жовтня 2013 року, який був чинним на час укладення попереднього договору, в разі, коли в документах, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на земельну ділянку відсутні відомості про її кадастровий номер, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає витяг з Державного земельного кадастру про таку земельну ділянку.

Згідно із п. 3.3. Інструкції вчинення нотаріальних дій, при посвідченні договору про відчуження земельної ділянки як самостійного обєкта цивільних правовідносин, нотаріус перевіряє відсутність (наявність) обмежень (обтяжень) за даними Державного земельного кадастру (згідно даних, що містяться в ОСОБА_9 з Державного земельного кадастру).

У пункті 3.1. попереднього договору передбачено, що ОСОБА_6, крім іншого, повинен був зареєструвати право власності на частину будинку та земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, виготовити та надати звіт про експертну оцінку частини будинку та земельної ділянки, отримати та надати ОСОБА_10 довідку про склад сімї (про зареєстрованих у будинку осіб).

Докази про виконання цього пункту договору відсутні. Тому суд прийшов до висновку, що такий договір не укладений з вини саме відповідача ОСОБА_6, оскільки, останній не виконав умови пунктів 2.6. та 3.1. попереднього договору від 16 вересня 2013 року.

Ці обставини, підтверджені ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22 лютого 2017 року у справі № 466/9167/15 та в силу ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді інших справ.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

ОСОБА_10 не отримував земельну ділянку та 16/25 частини будинку на виконання умов попереднього договору купівлі-продажу від 16 березня 2013 року, оскільки, таку земельну ділянку та 16/25 будинку він отримав під забудову на підставі договору суперфіцію від 13 листопада 2010 року, яким передбачено плату за забудову земельної ділянки та знесення 16/25 частини будинку № 27 на вулиці Львівській у смт. Брюховичі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 22 січня 2015 року в користь ОСОБА_6 на виконання умов договору суперфіцію стягнуто кошти в сумі 36 000 доларів США. Окрім того, представники визнають, що на виконання умов договору суперфіцію ОСОБА_6 передано квартиру в збудованому будинку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції в частині підставності позовних вимог за первісним позовом про стягнення з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_7 коштів, одержаних за нікчемним правочином, а також про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Разом з тим колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції в частині солідарного стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 одержаних за нікчемним правочином коштів, враховуючи наступне.

ОСОБА_2 не була стороною правочину, а діяла в інтересах ОСОБА_6 в межах наданих ій повноважень як представник. Кошти за вказаним договором вона отримала для передачі ОСОБА_6 і таку передачу здійснила, що стверджує вона і ОСОБА_6 Тому в частині солідарного стягнення коштів із ОСОБА_6 та ОСОБА_2 рішення підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про стягнення таких коштів із ОСОБА_6 В решті рішення належить залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, ст.ст. 309, 313, ч.2 ст.314, ст.316, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м.Львова від 21 квітня 2017 року в частині солідарного стягнення коштів з ОСОБА_2 та ОСОБА_6, - скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_7 71 000 (сімдесят одну тисячу) доларів США, що еквівалентно 1 789 200 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді