УхвалА

іменем україни

17 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, до Сколівської міської ради Львівської області, Сколівської районної ради Львівської області, ОСОБА_7, треті особи: комісія Сколівської районної ради Львівської області з питань поновлення прав реабілітованих, служба у справах дітей Сколівської районної державної адміністрації Львівської області, державний нотаріус Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області, про визнання рішень міської та районної рад недійсними, визнання свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину за законом недійсними та їх скасування за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 12 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, звернулися до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що вони проживають в однокімнатній квартирі однокімнатного житлового будинку АДРЕСА_1, на яку 30 січня 1976 року рішенням виконавчого комітету Сколівської міської ради депутатів трудящих Львівської області матері ОСОБА_4 - ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, видано ордер.

У 2013 році під час приватизації вказаної квартири їм стало відомо, що власником цього нерухомого майна є ОСОБА_7, який набув право власності в порядку спадкування за законом. Зазначали про те, що рішення комісії Сколівської районної ради народних депутатів Львівської області з питань поновлення прав реабілітованих від 15 травня 1992 року спірну квартиру повернуто спадкоємцям реабілітованого ОСОБА_9, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, а рішенням виконавчого комітету міської ради від 8 вересня 1992 року оформлено право власності на спірну квартиру за ОСОБА_9, знято з балансу це нерухоме майно та видано свідоцтво про право особистої власності від 29 вересня 1992 року.

2 серпня 1993 року державним нотаріусом Сколівської державної нотаріальної контори Львівської області видано свідоцтво про право на спадщину за законом дружині померлого ОСОБА_9 - ОСОБА_10 на вказаний житловий будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_10, а ІНФОРМАЦІЯ_5 помер її син - ОСОБА_11 27 грудня 2012 року державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом двоюрідному брату померлого ОСОБА_11 - ОСОБА_7 У цьому свідоцтві зазначено, що ОСОБА_11 спірний будинок і споруди належали, як такому, що прийняв спадщину після смерті матері - ОСОБА_10, але він юридично не оформив свої спадкові права, спадковим майном є житловий будинок АДРЕСА_1.

Вважали, що вищевказані рішення виконавчого комітету міської, районної рад, свідоцтво про право особистої власності та свідоцтва про права на спадщину за законом незаконними, оскільки вони на законних підставах вселились у спірний житловий будинок. Крім того, належне реабілітованому нерухоме майно було зайнято, унаслідок чого поверненню не підлягало.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, просили суд визнати незаконними та скасувати: рішення комісії Сколівської районної ради народних депутатів Львівської області з питань поновлення прав від 15 травня 1992 року; рішення виконавчого комітету Сколівської міської ради народних депутатів Львівської області від 8 вересня 1992 року про видачу ОСОБА_9 свідоцтва про право власності. Також, просили визнати недійсними: свідоцтво про право особистої власності від 29 вересня 1992 року, видане на ім'я ОСОБА_9; свідоцтво про право на спадщину за законом від 2 серпня 1993 року, видане на ім'я ОСОБА_10; свідоцтво про право на спадщину за законом від 27 грудня 2012 року, видане на ім'я ОСОБА_7

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 12 грудня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23 березня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять оскаржувані судові рішення скасувати й направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_6, суди, вірно застосувавши положення ст. 5 Закону України «Про реабілітованих жертв політичних репресій на Україні», постанову Верховної Ради України «Про тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок незайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна.

Ураховуючи викладене та те, що позивачі не є власниками житлового будинку, суди дійшли вірного висновку про те, що спірний житловий будинок у 1992 році було повернуто реабілітованому ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, а в порядку спадкування ОСОБА_7 правомірно набув права власності на спірний житловий будинок. Позивачі на спростування таких обставин не надали належних та допустимих доказів, що є їх процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

При цьому суди повністю виконали вказівки ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 червня 2016 року і вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України, згідно з якими висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 12 грудня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик