Справа № 209/479/16-ц
Провадження № 2/209/33/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" червня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Замкової Я.В.,

за участі секретаря Шепель О.Е.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з неї на свою користь заборгованості в розмірі 24255,34 грн. за кредитним договором № б/н від 22.10.2010 року, а також сплаченого судового збору в сумі 1378 грн.

На обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що між позивачем та ОСОБА_2, правонаступником якої є ОСОБА_1, був укладений кредитний договір № б/н від 22.10.2010 року відповідно до якого ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 3200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконала. У звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 31 грудня 2015 року має заборгованість у розмірі 24255,34 гривень, яка складається з наступного: 3158,56 гривень заборгованість за кредитом; 16465,57 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; 3000 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 гривень штраф (фіксована частина); 1131,21 гривень штраф (процентна складова).

Відповідач в судовому засданні позов не визнала повністю, заперечувала проти задоволення позову. Просила суд застосувати наслідки спливу позовної давності до позовних вимог. Пояснила, що її донька ОСОБА_2, яка померла 07.11.2015 року отримувала кредитну картку ПАТ КБ "Приватбанк" в 2010 році, і з того часу банк ніколи до неї не звертався. Вона особисто карток від ПАТ КБ "Приватбанк" не отримувала, ввжає, що не повинна відповідати за зобов'язаннями доньки, сплинуло багато років і банк пропустив строк позовної давності.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги згідно заявленого позову, просив суд позов задовольнити. Пояснив, що строк позовної давності не сплинув, останній платіж за кредитним договором за користування кредитними коштами був здійснений ОСОБА_2 24.01.2013 року. Кредитна картка перевипускалась, кінцевий термін дій картки - жовтень 2015 року, але докази строків дії картки в матеріалах справи відсутні. Повідомив, що в головному офісі ПАТ КБ "Приватбанк" маються уточнення до позову згідно яких перерахована сума заборгованості по дату смерті позичальника, але причини їх неподання до суду йому невідомі. На час судового засідання клопотань, уточнень, доповнень не має. На неодноразові з'ясування суду про наявність доказів представник позивача пояснив, що будь-які докази на підтвердження дати отримання перевипущеної кредитної картки та строку її дії до жовтня 2015 року у нього відсутні.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, судом встановлені наступні обставини.

22 жовтня 2010 року року між ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № б/н від 22.10.2010 року шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що вона разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між сторонами кредитний договір. Отже, позичальник підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою", і "Тарифами Банку" складає між ним та банком договір. Відповідно до умов договору ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 3200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 9-35). Також, ці обставини повністю визнані стронами у справі.

07.11.2015 року ОСОБА_2 померла та після її смерті її матір'ю ОСОБА_1 було отримано в спадок все належне їй майно, що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис № 1227 (а.с. 49) та копією спадкової справи (а.с. 66-99).

З цих підстав, за ухвалою суду від 17.11.2016 року ОСОБА_1 було залучено до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_2 (а.с. 103).

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобовязанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обовязки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобовязанні.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що в разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобовязанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Як встановлено судом, 11 лютого 2016 року ПАТ КБ "Приватбанк" направив на адресу суду дану позовну заяву (а.с. 2-6) з причини наявності заборгованості ОСОБА_2 перед позивачем за кредитним договором № б/н від 22.10.2010 року, яка розрахована позивачем станом на 31.12.2015 року в сумі 24255,34 грн. (а.с. 7-8), що складається з заборгованості по кредиту - 3158,56 грн., 16465,57 грн. - заборгованості по процентам, 3000 грн. - заборгованості за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1131,21 грн. - штраф (процентна складова).

Починаючи з дати звернення позивача до суду в лютому 2016 року по теперішній час позивачем не надано суду належного розрахунку заборгованості, обрахованого по дату смерті позичальника ОСОБА_2

До теперішнього часу сторони не дійшли згоди щодо розміру заборгованості та порядок її погашення в позасудовому порядку.

Щодо строків дії кредитного договору № б/н від 22.10.2010 року судом встановлено наступне.

Відповідно до пункту 1.1.7.1.2. Умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Щодо строків дії первісної кредитної картки за кредитним договором № б/н від 22.10.2010 року виданої на руки ОСОБА_2 та її подальшого перевипуску, судом встановлене наступне.

На неодноразові з'ясування суду, до теперішнього часу позивачем та його представником не надано до суду будь-яких доказів щодо строку дії первісної кредитної карти позичальника ОСОБА_2, дати перевипуску наступної кредитної картки і дати її отримання позичальником, та докази на підтвердження цих обставин в матеріалах справи відсутні.

Отже, у порушення вимог ст. 10, ст. 60 ЦПК України, ці обставини позивачем не доведені, а тому не можуть бути прийняті судом до уваги.

За правилами цивільного законодавства, будь-який кредитний договір має укладатись обовязково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що повязані з його нікчемністю? сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності? волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі.

Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні Пам'ятки клієнта, Довідки про умови кредитування і Тарифи банку підписаних ОСОБА_2 після укладення нею первісного кредитного договору 22.10.2010 року, які разом з анкетою-заявою є невід'ємними частинами кредитного договору та визначають його умови, обставини щодо перевипущення і використання інших кредитних карток ОСОБА_2 або визнання нею всієї суми заборгованості після здійснення останнього платежу судом не встановлені.

З цих підстав, суд критично відноситься до пояснень представника позивача щодо строку дії кредитної картки до жовтня 2015 року, оскільки вказані обставини не підтверджені жодними доказами, та за весь час розгляду справи останнім суду не надані.

Щодо початку обчислення строку позовної давності за виниклими спірними правовідносинами судом встановлено наступне.

Як вбачається з наданої позивачем довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (Справка об условиях кредитования с использованием кредитки «Универсальная, 30 дней льготного периода» № 174794744 від 20.10.2010 року (а.с. 10) та п. 2.1.1.12.7.2 "Умов та правилами надання банківських послуг" (а.с. 32 оберт), сторони визначили строк погашення тіла та процентів за користування кредитом до 25-го числа кожного місяця за минулий місяць, де також обумовили строк обчислення пені при наявності непогашеної заборгованості з 26 числа.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 7 оберт), останній платіж ОСОБА_2 за кредитним договором № б/н від 22.10.2010 року було здійснено частково в сумі 250 грн. - 24 січня 2013 року за грудень 2012 року. Інших доказів матеріали справи не містять та стороною позивача суду не надані.

Отже, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто строку виконання основного зобовязання, та визначили умови такого повернення коштів, у зв'язку з чим перебіг позовної давності розпочався від дня, коли позивач міг довідатися про порушення свого права та про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Таким чином, внаслідок неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

Судом встановлено, що останній платіж у неповній сумі за кредитним договором ОСОБА_2 здійснила по умовам кредитного договору за минулий місяць (грудень) в січні 2013 року 24 числа, а тому про наявність заборгованості та порушення строків розрахунку за кредитом станом на 31 грудня 2012 року позивач мав можливість довідатися після 25 січня 2013 року, в тому числі про заборгованість по процентам за грудень 2012 року з 31 грудня 2012 року, оскільки за п. 2.1.1.12.7.2 "Умов та правилами надання банківських послуг" - нарахування процентів за користування кредитним лімітом здійснюється банком щомісячно в передостанній робочий день поточного місяця (в даному випадку 30 грудня 2013 року).

Отже, оскільки строк виконання чергового щомісячного платежу в розмірі 7% від суми заборгованості було встановлено сторонами до 25 числа кожного місяця за минулий місяць (а.с. 10), до 25 січня 2013 року позичальник не розрахувалась з позивачем у повному обсязі по заборгованості за минулі місяці та за січень 2013 року позичальник платежів не здійснювала і позовну давність не переривала, суд вважає, що початок перебігу строку позовної давності щодо всієї суми боргу ОСОБА_2 за минулі місяці розпочався з 26 січня 2013 року, в той час як позовна заява до суду складена позивачем 11 лютого 2016 року та отримана канцелярією суду 18.02.2016 року, тобто зі спливом строку позовної давності.

Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014р. у справі № 6-14 цс 14, яка в силу ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України).

Щодо доводів представника позивача про переривання строку позовної давності, суд вважає їх необгрунтованими виходячи з наступного.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Як встановлено судом з 01 січня 2013 року до дня звернення позивача до суду в лютому 2016 року строк позовної давності за зобов'язаннями позичальника не переривався.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

При цьому якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 9 листопада 2016 року № 6-1457цс16.

Щодо доводів представника позивача, викладених в його поясненнях, про встановлення кредитним договором позовної давності терміном 50 років, суд вважає їх безпідставними виходячи з наступного.

Відповідно до п.1.1.7.31 (в редакції, затвердженій наказом від 06.03.2010р. №СП-2010-256) Умов та правил надання банківських послуг строк позовної давності відносно вимог банку щодо повернення кредиту, оплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів, витрат банку складає 50 років.

Проте, як встановлено судом Умови, в яких установлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, а відтак ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності.

Правова позиція Верховного Суду України з аналогічних відносин, сформульована у постанові від 01.07.2015р. в справі №6-757цс15, яка гласить: «Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові."

Із долученої до матеріалів справи копії витягу з Умов і правил надання банківських послуг вбачається, що вони не містять підпису позичальника, зокрема в частині узгодження п.1.1.7.31 щодо зміни тривалості позовної давності в бік її збільшення до 50 років.

Тому, оскільки позивачем та ОСОБА_2 не було укладено в письмовій формі договору про збільшення позовної давності, то і немає підстав для застосування вищезазначеного п. 1.1.7.31 Умов і правил надання банківських послуг щодо спірних правовідносин, а слід керуватися нормою ст. 257 ЦК про встановлення загальної позовної давності тривалістю у три роки.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає позовні вимоги позивача не обгрунтованими та не доведеними, а заяву відповідача про застосування до виниклих спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності такою, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України), що передбачено і ст. 10 ЦПК України.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (статті 530, 631 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України ), а не закінченням строку дії договору.

Згідно матеріалів справи останній платіж по картці ОСОБА_2 здійснено 24 січня 2013 року, в той час як строк дії картки позивачем не доведено. Будь-які вимоги про повернення повної суми заборгованості, ОСОБА_2 не направлялись та в матеріалах справи відсутні. Звернувшись до суду з даним позовом 18 лютого 2016 року позивач та його представник під час розгляду справи не обґрунтували свою позицію щодо дотримання строку позовної давності, не зазначили обставин, які заважали звернутися до суду з відповідним позовом з моменту настання строку погашення чергового платежу, який не сплатила ОСОБА_2 станом на 25 січня 2013 року.

Отже, позивач мав можливість звернутися до суду з відповідним позовом до спливу 3-х річного строку.

За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. Саме така правова позиція і викладена в постанові Верховного Суду України № 6-116цс13 від 06.11.2013 року.

В постанові зазначено, що початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Верховним судом зроблений правовий висновок про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

З розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви в якості письмового доказу представником позивача, вбачається, що ОСОБА_2 передбачені умовами договору платежі не вносила з 24 січня 2013 року. Ніяких дій, які б свідчили про переривання перебігу позовної давності після цієї дати, ОСОБА_2 або її правонаступником не було вчинено. Будь-які вимоги про повернення повної суми заборгованості, ОСОБА_2 не направлялись та в матеріалах справи відсутні.

Враховую все вищевикладене, суд дійшов висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк», звертаючись до суду з даним позовом, пропустив без поважних причин позовну давність, установлену ст. 257 ЦК України, що виключає можливість судового захисту порушеного права позивача у відповідності до положень ст. 267 ЦК України, а відтак, це є підставою для відмови у задоволені позову у звязку із пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 261-267 ЦК України ст. ст. 8, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Дніпровський районний суд м. Дніпродзержинська шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя Я.В. Замкова