Справа №573/730/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/1094/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Кононенко О. Ю.,

суддів - Бойка В. Б. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Апеляційного суду Сумської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Білопільського районного суду Сумської області від 29 травня 2017 року

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Білопільського районного суду Сумської області від 29 травня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 14084 грн. 50 коп. заборгованості за кредитним договором та 1230 грн. 58 коп. судових витрат, а всього 15314 грн. 58 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

При цьому зазначає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив той факт, що її не було проінформовано про збільшення кредитного ліміту за вказаним кредитним договором з 3000 грн. до 8000 грн., їй про це нічого відомо не було, банком не розяснено щодо порядку погашення кредиту за збільшеним лімітом та щодо відсотків. Свою згоду про змінення кредитного ліміту вона не надавала.

Сторони повідомлені про час і місце розгляду справи в установленому законом порядку, але в судове засідання не зявились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_3 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» від 16 березня 2006 року, банк відкрив відповідачу кредитну лінію із встановленням кредитного ліміту в сумі 3000 грн. за умови сплати 3% на місяць з розрахунку 360 днів на рік.

При укладенні договору ОСОБА_3 заповнила анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, в якій письмово зазначила, що вказана заява разом із памяткою клієнта та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Ознайомилась і погодилась з умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді, зобовязалась виконувати їх вимоги (а.с. 119-120).

Згідно з Умовами та Правилами надання банківських послуг:

п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт.

Підписання цього договору є прямою і безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком;

п. п. 2.1.1.5.5., 2.1.1.5.6., погашати заборгованість по кредиту, відсотків за його використання на перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором.

У разі не виконання зобовязань за договором, на вимогу банку виконати зобовязання з повернення кредиту (у тому числі прострочених кредитах і овердрафту), оплату винагороди банку;

п. 2.1.1.7.6., при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів клієнт зобов'язаний сплатит банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору. Штраф нараховується на окремий рахунок і пдлягає оплаті в зазначені банком терміни;

п. 2.1.1.12.6., на боргові зобов'язання за кредитом і овердрафтом банк нараховує відсотки в розмірі, встановленому тарифами банку, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, якщо інше не передбачено п. 2.1.1.12.13 (а.с. 32, 35, 38).

Згідно з наданим позивачем розрахунком вбачається, що внаслідок неналежного виконання відповідачем зобовязань за кредитним договором щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування грошовими коштами та інших платежів, станом на 29 грудня 2016 року банк нарахував відповідачеві заборгованість у розмірі 18320 грн. 17 коп., з яких: 4560,79 грн. заборгованість за кредитом; 4962,92 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитними коштами, 7447,88 грн. заборгованість за пенею, а також штрафи в загальній сумі 1348,58 грн. (а.с. 6-10, 94-113, 121-139).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач своїх зобовязань за кредитним договором не виконує, право позивача порушене, а тому у останнього виникло право вимагати повернення суми заборгованості за кредитом в нарахованому банком розмірі.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення пені у фіксованому розмірі та пені за прострочку по кредиту, суд послався на те, що одночасне задоволення вимог, а саме стягнення двох видів пені матиме своїм наслідком недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно - правової відповідальності за одне і те саме порушення. Суд також вважав, що вимоги банку щодо стягнення штрафу задоволенню не підлягають, так як вони заявлені поза межами строку позовної давності, про застосування якого заявив представник відповідача. Разом з тим, суд врахував матеріальне становище відповідача у справі та зменшив розмір пені до 4560 грн. 79 коп., що не перевищує суму заборгованості за кредитом. Рішення суду в цій частині банком не оскаржується, а тому, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства та межі розгляду справи апеляційним судом, в апеляційному порядку не переглядається.

Колегія суддів вважає, що висновок суд першої інстанції в оскаржуваній частині рішення узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір, що випливає з виконання умов кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем, яка має борг перед банком.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Частина 1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦПК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

За ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є нeуcтойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

Позивач довів, що боржник допустила порушення зобовязань за кредитним договором, а тому у нього виникло право стягнути з неї суму кредиту, відповідні нарахування за відсотками та неустойку. Відповідач не спростувала доводів позивача про те, що допустила прострочення виконання боргових зобовязань за договором кредиту.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що вона не знала про збільшення розміру кредитного ліміту за вказаним кредитним договором з 3000 грн. до 8000 грн., не спростовують висновків суду, оскільки в суді першої інстанції було встановлено і цього не заперечувала відповідач, що вона користувалась кредитними коштами, знімаючи готівку в банкоматах, вже після збільшення кредитного ліміту, а тому погодилась з встановленим лімітом.

Крім того, вона підтвердила, що погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг, згідно з п. 2.1.1.2.4 яких, клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були повно та всебічно встановлені обставини справи, правильно застосовані норми матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, а тому рішення суду слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Білопільського районного суду Сумської області від 29 травня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_3: 4560 гр. 79 коп. заборгованості за кредитом, 4962 грн. 92 коп. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 4560 грн. 79 коп. пені та судових витрат, залишити без змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді -