Справа №442/4623/16-ц
Провадження №2/442/209/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Хомика А.П.

з участю секретаря - Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи Приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним ,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, зареєстрований 06.05.2004 року у відділі РАЦСу м. Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції.

В обґрунтування позову покликається на те, що 09.04.2014 року ОСОБА_4 склав заповіт на користь свого двоюрідного брата ОСОБА_1, згідно якого заповів усе своє майно йому. 15.02.2016 року ОСОБА_4 помер. Подавши до приватного нотаріуса ОСОБА_3 заяву на прийняття спадщини за заповітом, позивачу стало відомо, що на майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_4 претендує також ОСОБА_2Д, як дружина пенсіонер в порядку ст. 1241 ЦК України.

Зазначає, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 не існувало жодних подружніх стосунків, їх шлюб мав фіктивний характер, а відповідно ОСОБА_2 не має жодного права на майно ОСОБА_4.

06.05.2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 зареєстровано шлюб у відділі РАЦСу м. Дрогобича Дрогобицького міськрайоного управління юстиції Львівської області. ОСОБА_2 була не дітородного віку та на одинадцять років старша від ОСОБА_4, і відповідно вказаний шлюб був укладений не з метою створення сімї, а ОСОБА_2 планувала виїхати за кордон і їй необхідний був штамп в паспорті, бо розлученим одиноким жінкам було важко отримати дозвіл на виїзд за кордон. Крім того, на той час у ОСОБА_2 на утриманні був неповнолітній син і вона переконала ОСОБА_4 одружитись, з метою залишити свого неповнолітнього сина із особою, яка була наділена усіма правами законного представника. Отже, одруження відповідачки з ОСОБА_4 була необхідність для вирішення питання виїзду за кордон.

Після так званого одруження ОСОБА_4 та ОСОБА_2Д, жодного дня не проживали разом. В підтвердження цього є відсутність спільної реєстрації, а також той факт, що ОСОБА_4 в 2007 році приватизував квартиру, в якій проживав сам, без так званої «дружини». За всі роки «так званого шлюбу», вони не вели спільного господарства, у них був відсутній спільний побут, не було придбано жодної спільної речі.

ОСОБА_4 з 2008 року був інвалідом 3-ї групи, тобто був непрацездатним і потребував утримання. Проте, навіть перебуваючи у безпорадному стані, коли мав зламану ногу, чи після операції, він не отримував від ОСОБА_2 жодної допомоги, ні підтримки, ним опікувались сусіди та знайомі. В післяопераційний період він був на повному утриманні та опіці своєї тітки.

Фактично ОСОБА_2 та ОСОБА_4 були абсолютно різні люди. У них не було спільних інтересів, окрім алкогольних. Саме алкоголь і був тим, що змушувало їх час від часу зустрічатись, оскільки ОСОБА_5 забезпечувала ОСОБА_4 алкоголем.

Зрозумівши меркантильні наміри відповідачки щодо квартири АДРЕСА_1, яку приватизував ОСОБА_4, він звернувся в 2013 році із позовною заявою про розірвання шлюбу. З свого боку ОСОБА_2 впродовж двох з половиною років вчиняла дії, які перешкоджали ОСОБА_4 розлучитися.

Зокрема ОСОБА_2 в 2013 році звернулась до суду із заявою про визнання ОСОБА_4 обмежено дієздатним. Після чого, залишила дану заяву без розгляду і подала заяву про визнання ОСОБА_4 недієздатним. Рішенням апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасовано, у позові відмовлено. У звязку з розглядом зазначених справ продовж близько двох років справа про розлучення була зупинена. Після відновлення провадження, ОСОБА_2 неодноразово відклала розгляд заяви. Після чого, у грудні 2015 року було надано 2-х місячний строк на примирення. Таким чином, вважає, що таке позбавило можливості ОСОБА_4 отримати розлучення у звязку з його смертю.

Вона добре знала про критичний стан ОСОБА_4, у звязку з чим він довго не проживе. ОСОБА_4 в 2014 році переніс операцію по онкології, проте продовжувати лікування відмовлявся, маючи на меті спочатку розлучитись, і лише після цього готуватись до наступної операції.

Позивач та його представники ОСОБА_6-П.Л. та ОСОБА_7 позовні вимоги підтримали, пославшись на обставини, викладені у позові. Позов просили задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 проти позову заперечили через безпідставність. Зокрема, ОСОБА_2 пояснила, що була знайома з ОСОБА_4 з 2001 року. У 2004 році вони уклали шлюб і почали проживати разом у квартирі ОСОБА_4 Вона дійсно виїжджала за межі України у Чехію, але лише на три місяці. В подальшому влаштувалась на роботу у Львіський академічний обласний музично-драматичний театр ім. Юрія Дрогобича і працює там по даний час. Що стосується квартири у якій проживав ОСОБА_4, то останній приватизував її у 2008 році і вона не претендувала на участь у приватизації, тому жодних підстав вважати, що шлюб було укладено з метою виїзду її за кордон та заволодіння квартирою ОСОБА_4 немає.

Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівської області 31.07.2013 року повторно, 06.05.2004 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, актовий запис №133 (а.с.11).

15.02.2016 року ОСОБА_4 помер.

При цьому за життя ОСОБА_4 було складено заповіт, посвідчений 09.04.2014 року державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори ОСОБА_9, в користь ОСОБА_1 (а.с.7), який 19.02.2016 року звернувся з заявою про прийняття спадщини, відповідно приватним нотаріусом ОСОБА_3 заведено спадкову справу (а.с.9-10).

Відповідно до ч.1, ч.4 ст. 3 СК України сім'єю визнається первинний та основний осередок суспільства. Однією з підстав створення сім'ї є шлюб.

Відповідно до ч.1ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 1ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Частиною 2 ст. 40 СК України передбачено, що шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя.

Пункт 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року роз'яснює, що за рішенням суду шлюб обов'язково визнається недійсним, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка, а також у разі його фіктивності. Право на звернення до суду з позовом про визнання шлюбу недійсним мають дружина або чоловік, інші особи, права яких порушені у зв'язку з реєстрацією цього шлюбу, батьки, опікун, піклувальник дитини, опікун недієздатної особи, прокурор, орган опіки та піклування, якщо захисту потребують права та інтереси дитини, особи, яка визнана недієздатною, або особи, дієздатність якої обмежена (частина перша статті 42 СК України).

Частиною 1ст. 44 СК України передбачено, що у випадках, передбачених статтями 39 - 41 цього кодексу, шлюб є недійсним від дня його державної реєстрації.

У свою чергу позивач, його представник в обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що після укладення шлюбу, між ОСОБА_4 та відповідачкою сім'ї утворено не було, спільного господарства вони не вели, фактично разом не проживали, відносин які мають чоловік та жінка у шлюбі не підтримували, відповідачка не дітородного віку, а реєстрація шлюбу відбулась з метою виїзду відповідачки за кордон та для отримання права на спадок враховуючи хворобу ОСОБА_4, без наміру створення сім'ї, набуття прав та обов'язків подружжя після реєстрації шлюбу. Однак, таке залишається бути твердженням без надання жодних доказів.

Більше того, твердження позивача про те, що ОСОБА_4 звертався з позовом про розірвання шлюбу, на думку суду навпаки свідчить про реальність шлюбу, добровільний намір сторін на утворення родини та реєстрацію відносин в законному порядку в свій час, та виключає можливість визнання його фіктивним.

Слід зазначити, що фіктивність шлюбу характеризується відсутністю наміру сторін створити сім'ю, тобто як і будь-який правочин може бути визнаний фіктивним, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

При цьому позивачем повинно бути доведено, що під час укладення шлюбу у сторін був відсутній намір створити сім'ю.

Свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 пояснили суду, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали шлюб у 2004 році і тривалий час проживали як одна сімя у квартирі ОСОБА_4 В подальшому їхні відносини погіршились і вони припинили спільне проживання.

Свідки зі сторони позивача ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16 та ОСОБА_17 також підтвердили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали шлюб з метою створення сімї, оскільки проживали разом, вели спільне господарство.

Згідно ст.ст. 57, 58, 59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд не може взяти до уваги покази допитаної в судовому засіданні як свідка представника позивача ОСОБА_6-П.Л., оскільки така висловила свої припущення щодо обставин укладення шлюбу та не могла пояснити чи проживали ОСОБА_4 та ОСОБА_2 як чоловік та дружина.

Згідно з вимогами частин 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі наведеного, враховуючи, що позивачем не надано достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, з якими він повязує можливість визначення шлюбу укладеного між його двоюрідним братом та відповідачкою недійсним, тому суд приходить до висновку про залишення позовних вимог без задоволення у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Враховуючи вище наведене та керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 174, 209, 212, 214-215, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи Приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_3 про визнання шлюбу недійсним -відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Хомик А.П.