Номер провадження: 22-ц/785/2775/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Гірняк Л.А., Сєвєрової Є.С.

при секретарі: Бахірко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 року представник АТ „УкрСиббанк звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, мотивуючи це тим, що між АКІБ „УкрСиббанк та ОСОБА_4 20.11.2006 року укладено договір про надання споживчого кредиту, з наступними змінами, внесеними додатковою угодою № 1 від 29.05.2009 року, додатковою угодою № 2 від 12.03.2010 року, додатковою угодою № 3 від 13.07.2010 року. Відповідно до умов кредитного договору Банк надав ОСОБА_4 кредит у сумі 70 000 доларів США, а остання зобовязалася щомісяця повернути наданий кредит згідно договору. 20.11.2016 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір поруки, згідно якого останній зобовязався відповідати за виконання ОСОБА_4 зобовязань за кредитним договором.

У зв`язку з тим, що позичальник не виконує умови договору, утворилася заборгованість, яка станом на 25.02.2015 року складає 55067,78 доларів США, яку позивач просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року позов ПАТ „УкрСиббанк задоволено у повному обсязі. Стягнуто з ОСОБА_4, ОСОБА_2 у солідарному порядку на користь ПАТ „УкрСиббанк заборгованість у розмірі 55067,78 доларів США, що станом на 25.02.2015 року за курсом НБУ еквівалентно 1557934,57 грн. та пені у розмірі 5338,26 грн. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_4 ОСОБА_5 оскаржив його в апеляційному порядку.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 29.11.2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року залишено без змін.

Не погоджуючись з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року, до суду апеляційної інстанції звернулася представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 з апеляційною скаргою про скасування рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року, ухвалення нового про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ „УкрСиббанк, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційних скарг, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Задовольняючи позов та стягуючи солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором споживчого кредиту у заявленому розмірі, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги ПАТ «Укрсиббанк» є доведеними та обґрунтованими.

Проте повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може.

Судом встановлено, що:

20.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», (з 2009 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк) та ОСОБА_4 укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 від 20.11.2006 року з наступними змінами, внесеними додатковою угодою № 1 від 29.05.2009 року, додатковою угодою № 2 від 12.03.2010 року, додатковою угодою № 3 від 13.07.2010 року (т. 1 а. с. 19-32);

Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514- VI від 17.09.2008 року були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування ОСОБА_6 стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Згідно з положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи АКІБ « УкрСиббанк».

Відповідно до умов кредитного договору Позивач надав ОСОБА_4 кредит у сумі 70000 доларів США під 11,3% річних, а Відповідач зобов`язався щомісяця повертати наданий кредит відповідно з графіком кредиту, а з 13.07.2010 року шляхом сплати ануїтетних платежів в розмірі 634,44 дол. США 13 числа кожного місяця, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 20.11.2027 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту;

В подальшому між ОСОБА_6 та позичальником були укладені додаткові угоди № 1 від 29.05.2009 року щодо встановлення періоду щомісячних сплати процентів з доданням відповідного графіку; № 2 від 12.03.2010 року щодо застави нерухомості: квартири АДРЕСА_1 та поручительства ОСОБА_2; та № 3 про зміну схеми погашення кредиту (т. 1 а. с. 33-39);

В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки № 62430 від 20.11.2006 року (т. 1 а. с. 40-41);

Згідно з Додатковою угодою до договору поруки ОСОБА_2, як поручитель надав згоду та підтвердив прийняті домовленості між кредитором та боржником щодо зміни графіка платежу з стандартного на ануїтетний, встановлення розміру щомісячного ануїтету та можливість зміни розміру зобовязань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання у випадках передбачених умовами договору (договорів), що обумовлюють основне зобов`язання (т.1 а. с. 42);

Станом на 15.01.2015 року внаслідок несвоєчасного та неповного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором утворилася прострочена заборгованість за тілом кредиту 1127,63 доларів США та прострочена заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом в сумі 1799,99доларів США.

Позивач направив відповідачам вимоги від 15.01.2015 року про необхідність усунення порушень, які були отримані боржником та поручителем 24.01.2015 року (т. 1 а. с. 43-48).

Станом на день подання позову зобов`язання щодо погашення вказаної заборгованості не виконуються.

Як вбачається з вимог від 15 січня 2015 року адресованих боржнику ОСОБА_4 та поручителю ОСОБА_2, банк вимагає виконання зобовязань за договором про надання споживчого кредиту від 20.11. 2006 року. При цьому в досудових вимогах зазачено, що у випадку не усунення порушень на 32-й день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження про вручення з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту АТ «УкрСиббанк» вимагає виконання зобовязань за кредитним договором від 20.11.2006 року у повному обсязі.

Станом на 25.02.2015 року заборгованість за кредитним договором № 0 від 20.11.2006 року ( в системі обліку банку № 1) складає: по кредиту та процентам у розмірі 55067,78 дол. США та пені у розмірі 5338,26 грн., з яких: 52760,39 дол. США заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 1277,86 дол. США за строк з 13.06.2014 року по 25.02.2015 року; 2307,39 дол. США заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 1799,99 дол. США за строк з 13.09.2014 року по 26.01.2015 року; 2935,21 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк з 15.07.2014 року по 25.02.2015 року; 2403,05 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за строк з 14.09.2014 року по 25.02.2015 року.

Судова колегія приходить до наступного.

Зі змісту договору поруки від 20.11.2006 року вбачається, що:

- відповідальність поручителя і боржника є солідарною (п. 1.4);

- причини не виконання позичальником своїх зобов`язань по кредитному договору ніяким чином не можуть вплинути на виконання поручителем зобов`язань по договору поруки (п.1.5.);

- у випадку невиконання Боржником своїх зобов`язань за основним договором кредитор має право пред`являти вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов`язковими до виконання поручителем на 5-й день з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом) (п. 2.2.);

- цей договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами або їх уповноваженими представниками (п. 3.1);

- порука припиняється з припиненням всіх зобовязань позичальника по кредитному договору (п. 3.2.);

-сторони притримуються стандартних умов по строкам позовної давності (п. 5.2.).

Строк виконання зобов`язань боржника за договором про надання споживчого кредиту від 20.11.2006 року встановлено 20.11.2027 року.

Тобто вказаний строк не настав.

Проте, враховуючи, що боржник порушив свої зобов`язання щодо повноти та своєчасності сплати процентів згідно із затвердженим графіком та виникла прострочена заборгованість по сплаті процентів, банк у відповідності до п. 5.5. кредитного договору та ст. 1050 ЦК України використав своє право та 26.10.2015 року направив боржнику та поручителю письмове повідомлення про погашення заборгованості протягом 31 календарного дня з дати одержання повідомлення. У разі непогашення простроченої заборгованості на 32 день з дня отримання цієї вимоги, а у випадку відсутності підтвердження про отримання з 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення про дострокове повернення кредиту, Банк виклав вимогу про виконання боржником та поручителем зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі.

Отже, ОСОБА_6 використано право вимоги про дострокове повернення кредиту та сплати процентів за договором про надання споживчого кредиту, тобто змінено строк виконання основного зобов`язання.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За правилами ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок як позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Статтею 546 ЦК України, передбачено виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно,які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України зобовязання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у ст. 526 цього Кодексу. Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предёявить вимоги до поручителя.

Як вбачається з матеріалів справи, договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобов`язань боржника за кредитним договором (п. 3.1 договору поруки).

У зв`язку з порушенням боржником виконання зобов`зання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і п. 2.2 договору поруки надіслав ОСОБА_2 15 січня 2015 року вимогу про повернення всієї суми кредиту й повязаних із ним платежів, яку той отримав 24.01.2015 року.

На 32-й день з часу отримання вимоги про усунення заборгованості та її невиконання боржником та поручителем, Банк 25.02.2015 року розрахував заборгованість за кредитним договором та 11.03.2015 року звернувся з позовом до суду.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості з боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначений правовий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року № 6-53цс14, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Відповідно кредитного договору та графіку погашення кредиту, вбачається, що кредит в сумі 70 000 доларів США наданий 20.11.2006 року позичальнику ОСОБА_4 на придбання нерухомості строком до 20.11.2027 року, тобто на 252 місяці (21 рік).

Згідно з первісним графіком повернення кредиту вбачається, що боржник прийняв на себе зобов`язання повернути кредит щомісячними платежами 251 місяць оплачувати по 277,78 доларів США та в останній 252-й місяць повернути решту кредиту 277,22 доларів США, що взагалі становить 70 000 доларів США (251*277,78 + 277,22).

Умовами кредитного договору з урахуванням додаткової угоди від 29.05.2009 року передбачена оплата процентів за користування кредитом, яка має здійснюватися з 01 по 25 число включно кожного місяця наступного за тим, за яким ОСОБА_6 були нараховані такі проценти.

Тоді ж було встановлено новий графік повернення кредиту, відповідно до якого починаючи з 25.06.2009 року максимальний залишок заборгованості за кредитом не повинен був перевищувати 61388,82 доларів США (т. 1 а. с. 34-36 ).

Як вбачається з наданого розрахунку заборгованості станом на 25.06.2009 року загальний залишок заборгованості не перевищував 59256,37 доларів США (т. 1 а. с. 59)

Отже на час зміни графіку погашення кредиту у позичальника простроченої заборгованості за тілом кредиту не було.

З розрахунку заборгованості на час укладення додаткової угоди № 1 від 29.05.2009 року

у позичальника не було також простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом.

13.07.2010 року між ОСОБА_6 і позичальником було укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору,відповідно до якої відбулася зміна схеми погашення кредиту на ануїтетні платежі в розмірі 634,44 доларів щомісячно (тіло кредиту з процентами). При цьому строк погашення кредиту залишився незмінним 20.11.2027 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту.

Як вже зазначалося, ОСОБА_2, уклавши 13.07.2010 року додаткову угоду до договору поруки, як поручитель, надав згоду та підтвердив прийняті домовленості між кредитором та боржником щодо зміни графіка платежу з стандартного на ануїтетний, встановлення розміру щомісячного ануїтету та можливість зміни розміру зобовязань у більшу та/або меншу сторону, строку і порядку його виконання у випадках передбачених умовами договору (договорів), що обумовлюють основне зобов`язання.

Як вже зазначалося граничний строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором 20.11.2027 року, боржником останній платіж черговий платіж в сумі 11,91 доларів США з повернення тіла кредиту здійснений 14.07.2014 року (а. с. 64). Прострочена заборгованість у позичальника виникла 14.07.2014 року в сумі 114,53 доларів США. Після цієї дати боржник більше не сплачував тіло кредиту та мав прострочену заборгованість, яка збільшувалася щомісяця і на час направлення позичальнику та поручителю досудових вимог про виконання зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі (достроково) досягла 1127,63 доларів США, а на час звернення до суду з позовом склала 1277,86 доларів США.

Крім того, як вбачається з розрахунку кредитної заборгованості, первісна процентна ставка 11,3% річних позичальник востаннє сплатив проценти за користування кредитними коштами 15.12.2014 року в сумі 100 доларів США. Після цієї дати боржник до часу подання позову до суду більше не сплачував проценти. При цьому загальний залишок заборгованості за процентами за рахунок виникнення простроченої заборгованості вперше виник 13.08.2014 року в сумі 99,10 доларів США з подальшим зростанням та на час направлення позичальнику та поручителю досудових вимог від 15.01.2015 року про виконання зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі (достроково) досяг 1799,99 доларів США, а на час звернення до суду з позовом склав 2307, 39 доларів США.

Таким чином Банк мав підстави та правомірно скористався своїм правом на зміну строку виконання зобовязань за кредитним договором. Тому суд першої інстанції обгрунтовно задовольнив вимоги позивача про стягнення з позичальника заборгованості за тілом кредиту та за процентами за користування кредитом.

Що стосується вимог, заявлених до поручителя, то судова колегія враховує наступне.

Вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату процентів за користування кредитними коштами, Банк направив до поручителя 15.01.2015 року. Строк встановлений у вимозі про усунення заборгованості за кредитним договором за відсутності доказів про вручення сплив на 32-й день з дня отримання вимоги, тобто 25.02.2015 року або на 41-й день з дня відправлення кореспонденції, тобто 06.03.2015 року. Вимога була отримана 24.01.2015 року. До суду з позовом до боржника і поручителя ОСОБА_6 звернувся 11.03.2015 року.

Таким чином відсутні підстави вважати, що порука припинилася в цілому.

Разом з тим кредитним договором встановлено обов`язок позичальника повернути кредит частинами, а тому саме з часу несплати кожного з платежів починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування шестимісячного строку для пред`явлення вимоги до поручителя.

При цьому, шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя обраховується окремо до кожного періодичного платежу погашення боргу за кредитним договором.

Суд першої інстанції не перевірив, чи припинилась порука у звязку зі спливом шестимісячного строку окремо до кожного періодичного платежу погашення боргу за кредитним договором та дійшов передчасного висновку про визнання поруки припиненою згідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-745цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, яка є обов`язковою для всіх судів України.

З урахуванням того, що умовами кредитного договору від 20.11.2006 року передбачено повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом щомісячними платежами а прострочена заборгованість по тілу кредиту виникла 14.07.2014 року внаслідок неповного та несвоєчасного виконання зобов`язання з повернення тіла кредиту та 13.08.2014 року зі сплати процентів, а до суду Банк звернувся з позовом до поручителя 11.03.2015 року внаслідок чого шестимісячний строк пред`явлення вимоги до поручителя слід обраховувати до кожного періодичного платежу.

Оскільки прострочення зі сплати тіла кредиту відповдіно встановленого графіку повернення платежів не відбулося, а вимоги щодо повернення тіла кредиту стосуються платежів, які підлягають стягненню у звязку з використанням банком права вимагати виконання договору споживочого кредиту достроково, то порука припинилася лише в частині щомісячних прострочених платежів по сплаті тіла кредиту та процентів за користуванням кредитом, які повинні були здійснюватися до 11.09.2015 року за шість місяців, що передували зверненню до суду.

З розрахунку заборгованості вбачається, що до 11.09.2014 року, заборгованість по тілу кредиту складала 255,22 доларів США, а зі сплати процентів 214,62 доларів США, а всього сумарно 469,84 доларів США.

Отже щодо вказаних сум простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом до 11.09.2014 року в сумі 469,84 доларів США, порука ОСОБА_2 припинилася.

Разом з тим щодо решти заборгованості по тілу кредиту (в тому числі зобовязань, що підлягають виконанню достроково), процентах за користування кредитом в сумі 54597,94 доларів США, що станом на 25.02.2015 року за курсом НБУ еквівалентно 1 544 641 грн. 24 коп., виходячи з дати пред`явлення вимоги (позову до суду) порука не є припиненною і тому в ціх межах як поручитель, несе солідарну відповідальність разом з ОСОБА_4

Відносно вимог про стягнення пені зі сплати процентів судова колегія звертає увагу на таке.

До суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором в тому числі і стягнення пені , ПАТ «УкрСиббанк» звернувся 11.03.2015 року.

Вимоги про стягнення пені за прострочення сплати тіла кредиту заявлені за період з 15.07.2014 року до 25.02.2015 року в сумі 2935,21 грн. та за спрострочення сплати процентів за користування кредитом заявлені за період з 14.09.2014 року до 25.02.2015 року в сумі 2403,05 грн.

Тобто, період нарахування пені за прострочення сплати відсотків заявлений за період, що в межах останніх 12 місяців, що передували зверненню до суду з даним позовом.

Задовольняючи вимоги про стягнення пені в сумі 5338,26 грн. (2935,21+2403,05) нараховану за несвоєчасну сплату тіла кредиту та процентів за кредитним договором суд не звернув уваги на таке.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України.

Отже, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України гривні.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2015 року у справі № 6-79цс14.

Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях , визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від у справі № 6-145цс14 від24.09.2014 року.

У відповідності до п. 7.1. кредитного договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобовязань передбачених договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій,Банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити ОСОБА_6 пеню в наступному порядку, зокрема: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним курсом НБУ у гривні до ваолюти заборгованості станом на дату гнарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті; пеня нараховується за кожний день прострочення,включаючи день погашення заборгованості.

Тобто, оскільки пеня сплачується щоденно, то пеня за кредитним договором, предметом якого є платежі в іноземній валюті, має перераховавуватися за курсом НБУ у гривню щоденно з наростаючим підсумком у національній валюті за весь період стягнення.

Проте, суд першої інстанції погодився з розрахунком, де пеня визначена з наростаючим підсумком в іноземній валюті за весь період нарахування і перерахована у гривню за курсом НБУ, який був день розрахунку заборгованості.

Суд першої інстнації на зазначене уваги не звернув, про правові наслідки подання або неподання уточненого розрахунку пені представнику позивача не розяснив, та помилково погодився з розрахунком пені за процентами по кредитному договору, який не заснований на умовах цього кредитного договору.

При таких обставинах, враховуючи невірний розрахунок пені шляхом підсумку заборгованості в доларах США та застосуванням курсу НБУ за курсом на день проведення перерахунку, який був помилково покладений судом в основу рішення та висновків суду про задовлення вимог в цій частині у заявленому розмірі, рішення суду першої інстанції в цій частині не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

Ухвалюючи власне рішення судова колегія виходить з наступного.

На виконання вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, судова колегія, враховуючи відсутність в судовому засіданні представника ПАТ «УкрСиббанк» постановила ухвалу, в якій довела до відома керівництва банку про можливість здійснити розрахунок пені у відповідності до умов кредитного договору та відповідних правових позицій Верховного Суду України викладених у відповідних постановах в порядку ст. 360-7 ЦПК України або скористатися послугами ліцензованого спеціаліста чи заявити відповідне клопотання до суду прот призначення судово-економічної експертизи.

Ухвала отримана ПАТ «УкрСиббанк» 10.05.2017 року за юридичною адресою, як головного офісу так і за місцем знаходження територіального підрозділу банку в м. Одесі, що підтверджується повернутими до суду поштовими повідомленнями.

Проте у наступні судові засідання 25.05.2017 року о 14-00 та 22.06.2017 року о 14-00 г. представник ПАТ «УкрСиббанк» будучи належним чином повідомленим не з`явився, клопотання про приєднання розрахунку заборгованості по пені за процентами або клопотання про призначення судово-економічної експертизи до апеляційного суду Одеської області не подано.

При таких обставинах, судова колегія не знаходить підстав для задоволення заявлених вимог про стягнення пені у відповідності до доданого до позову розрахунку заборгованості по пені, оскільки даний розрахунок не відповідає порядку розрахунку пені, передбаченому умовами кредитного договору від 20.11.2006 року. Зокрема у розрахунку пеня визначена з наростаючим підсумком в іноземній валюті за весь період нарахування і перерахована у гривню за курсом НБУ, який був день розрахунку заборгованості, в той час як умовами кредитного договору передбачено,що пеня за кредитним договором, предметом якого є платежі в іноземній валюті, має перераховавуватися за курсом НБУ у гривню щоденно з наростаючим підсумком у національній валюті за весь період стягнення.

Отже, у вимогах до відповідачів про стягнення пені за кредитним договором за прострочення сплати тіла кредиту та процентів в заявленій до стягнення сумі 5338,26 грн. (2935,21+2403,05) грн, слід відмовити за недоведеністю.

Таким чином вимоги до боржника та поручителя про солідарне стягнення заборгованості за тілом кредиту, процентів за користування кредитом в межах останніх 6 місяців, що передували зверненню до суду, а всього в сумі 54597,94 доларів США, що станом на 25.02.2015 року за курсом НБУ еквівалентно 1 544 641 грн. 24 коп. - підлягають задоволенню

Вимоги про стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, яка виникла до шестимісячного строку, що передував зверненню до суду з поручителя 469,84 (255,22+214,62) доларів США, що станом на 25.02.2015 року за курсом НБУ еквівалентно 13292 грн. 33 коп. підлягає стягненню з боржника, у вимогах про стягнення даної суми заборгованості з поручителя слід відмовити.

Таким чином, судова колегія доходить до висновку про те, що апеляційна скарга представника ОСОБА_4 ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення вимог, стягнення солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором в сумі 54597,94 доларів США, що станом на 25.02.2015 року за курсом НБУ еквівалентно 1 544 641 грн. 24 коп., стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості за кредитним договором по процентам за користування кредитом в сумі 469,84 доларів США, станом на 25.02.2015 року за курсом НБУ еквівалентно 13292 грн. 33 коп.

Решта заявлених вимог задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_7 ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 18 квітня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1), ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 20.11.2006 року у розмірі 54597,94 доларів США, що станом на 25.02.2015 року за курсом НБУ еквівалентно 1 544 641 грн. 24 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІПН НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 20.11.2006 року у розмірі 469,84 доларів США, що станом на 25.02.2015 року за курсом НБУ еквівалентно 13292 грн. 33 коп.

В решті вимог відмовити.

Ухвалу апеляційного суду Одеської області від 29.11.2016 року про залишення без змін рішення Приморського районного суду м.Одеси від 18 квітня 2016 року скасувати.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішенням суду.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Є.С. Сєвєрова

ОСОБА_9