АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№22-ц/796/7383/17 Головуючий у 1 інстанції - Яценко Н.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2017 року м.Київ

Колегія суддів судової палати з розглядуцивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді - Панченка М.М.

суддів - Волошиної В.М., Слюсар Т.А.

при секретарі - Крічфалуши С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року про задоволення подання державного виконавця Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Негоди О.О., заінтересовані особи: ОСОБА_3, ОСОБА_1, про примусове входження до житла боржника,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року державний виконавець Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Негода Ольга Олександрівна звернулася до суду із поданнямпро примусове входження до належної на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 для можливості проведення подальших виконавчих дій, зокрема, опису майна та накладення арешту.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року подання задоволено: дозволено державному виконавцю здійснити примусове проникнення до квартири АДРЕСА_1 для перевірки майнового стану боржника та опису й арешту майна останнього для подальшої реалізації в порядку примусового виконання судового рішення.

В поданій апеляційній скарзі боржник у виконавчому провадженні - ОСОБА_1 просить зазначену ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою у задоволенні подання відмовити. Скаржник посилається на те, що вона не ухиляється від виконання судового рішення та намагається виконувати його в добровільному порядку. Крім того, зазначає, що боржник не був належним чином(своєчасно) повідомлений про проведення виконавчих дій.

Заслухавши доповідь судді Панченка М.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги, та залишення без змін ухвали суду першої інстанції з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, на виконанні в Оболонському районному відділі Державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебувають виконавчі листи №756/13386/15-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 919 195 грн. суми заборгованості та 6455 грн. 40 коп. судових витрат.

15.04.2016 року державним виконавцем винесено дві постанови про відкриття виконавчих проваджень(ВП №50857322, ВП №50856993) з примусового виконання зазначених вище виконавчих листів.

18.08.2016 року постановою державного виконавця накладено арешт на все майно боржника в межах суми заборгованості, а також оголошено заборону на його відчуження.

Крім того, в ході здійснення виконавчих дій, державним виконавцем встановлено, що єдиним майном, яким на праві спільної часткової власності(1/3 частина) володіє боржник, є квартира АДРЕСА_1.

Будь-якого рухомого майна, зареєстрованого в установленому законом порядку, за боржником не числиться.

Згідно відомостей ДФСУ та ПФУ боржник не є пенсіонером, офіційно не працевлаштований, рахунків у банківських установах та інших джерел отримання доходу - не має.

17.08.2016 року та 10.02.2017 року державним виконавцем здійснено виходи за місцем реєстрації боржника, а саме: АДРЕСА_1, проте двері квартири ніхто не відчинив, а, зі слів сусідів, в зазначеній квартирі ніхто не проживає.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що надання дозволу на примусове проникнення до житла боржника в даному випадку є необхідним заходом для забезпечення виконання судового рішення.

Так, за змістом ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно положень п. 13 ч. 3 ст. 18 вказаного Закону, державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

За змістом ч. 1 ст. 376 ЦПК України, питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної особи або особи, у якої знаходиться майно боржника чи майно та кошти, належні боржникові від інших осіб, або дитина, щодо якої є виконавчий документ про її відібрання, при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням житла чи іншого володіння особи за поданням державного виконавця.

У відповідності до ст. 30 Конституції України, кожному гарантується недоторканість житла. Не допускається проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку як за вмотивованим рішенням суду.

Конституційна гарантія недоторканності житла не поширюється на випадки, коли суспільні інтереси вимагають правомірного обмеження прав людини, зокрема, для захисту прав і законних інтересів інших членів суспільства. Обмеження права особи на недоторканність житла, яке визначено в Конституції України й міжнародно-правових актах, визнається легітимним втручанням держави в права людини з метою забезпечення загального блага.

Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» та процесуальних норм дає підстави для висновку, що законодавець збалансував права як особи, що ініціює питання звернення з поданням до суду про примусове проникнення до житла, так і особи, щодо якої такі заходи застосовано. При цьому питання про примусове проникнення до житла вирішується не інакше як шляхом прийняття вмотивованої ухвали суду з додержанням принципу верховенства права.

Матеріали справи містять підтвердження неодноразового виходу виконавця за місцем проживання боржника, проте вимога державного виконавця про надання доступу до приміщення проігнорована, а судові рішення, які відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України є обов'язковими до виконання на всій території України, не виконуються.

Незважаючи на те, що спірна квартира перебуває у власності як боржника, так і третіх осіб,колегія вважає за необхідне зазначити, що метою примусового проникнення державного виконавця до житла є встановлення факту наявності або відсутності майна, належного боржнику, з метою його подальшого опису та накладення арешту. Отже, наданням дозволу державному виконавцю на примусове проникнення до зазначеної квартири будь-які права боржника або третіх осіб жодним чином не порушуються.

Доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення ОСОБА_1 про проведення виконавчих дій не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки з матеріалів справи слідує, що починаючи з листопада 2016 року боржник ознайомлена з матеріалами виконавчого провадження щодо примусового стягнення з боржника суми заборгованості на користь ОСОБА_3.

З огляду на зазначене вище, державний виконавець у порядку визначеному законом звернувся до суду з поданням про примусове проникнення до житла боржника, оскільки, в даному випадку, єдиним можливим засобом виконання судового рішення є примусове проникнення до житла боржника для опису майна та накладення на нього арешту для подальшої його реалізації в рахунок погашення заборгованості.

Факт періодичного часткового погашення боржником суми заборгованості не є підставою для відмови державному виконавцеві у примусовому входженні до житла боржника, оскільки таке входження спрямоване на виявлення та опис майна боржника з метою своєчасного та ефективного виконання рішення суду, яке з 29 січня 2016 року залишається не виконаним.

Таким чином, судом першої інстанції на основі повно з'ясованих обставин та з дотриманням норм матеріального та процесуального права постановлено ухвалу про надання державному виконавцю можливості примусового проникнення до житла боржника, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Відповідно до п.1ч.1 ст.312 ЦПК України, розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст.307,312 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді