Справа № 653/948/17
Провадження № 2/653/627/17
"26" червня 2017 р. Генічеський районний суд Херсонської області в складі:
головуючого - судді Венглєвської Н.Б.,
секретаря Копєйко Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,
Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому зазначає, що він є власником житлового будинку №35, розташованого по провул.. Фонтанний в смт. Новоолексіївка Генічеського району Херсонської області.
Вказує, що в період з 10.10.1985 року по 21.09.2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 За час спільного життя у сторін народилося двоє дітей: син ОСОБА_1 та ОСОБА_4, які на даний час досягли повнолітнього віку. У своєму позові позивач ОСОБА_1 зазначає, що відповідачі колишня дружина та їхні діти зареєстровані у належному йому будинку, але протягом трьох років фактично там не проживають. З посилання на ст.. 386 ЦК України та ст.. 71 ЖК України просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком №35, розташованим по провул.. Фонтанний в смт. Новоолексіївка Генічеського району Херсонської області, оскільки реєстрація відповідачів за місцем його проживання у належному йому житловому будинку порушує його права, як власника нерухомого майна на вільне розпорядження своєю власністю.
В судовому засіданні позивач, вимоги заявлені у позові підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені у ньому. Суду пояснив, що відповідно до технічного паспорту та договору купівлі продажу, він є власником житлового будинку №35, розташованого по провул.. Фонтанний в смт. Новоолексіївка Генічеського району Херсонської області. Відповідачі на протязі тривалого часу у вказаному будинку не проживають, хоча продовжують бути зареєстрованими у ньому, чим обмежують його право на вільне розпорядження своєю власністю. На даний час відповідачі добровільно змінили місце свого проживання та будинком не користуються без поважних причин. Вказує, що оскільки останні понад три роки не проживають у належному йому будинку, то з урахуванням ст.ст. 71, 72 ЖК України є такими особами, що втратили право користування жилим приміщенням. Вважає, що відповідачі порушують його право на вільне користування власністю, тому просить суд усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком №35, розташованим по провул.. Фонтанний в смт. Новоолексіївка Генічеського району Херсонської області.
Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, про причини неявки в суд не повідомили. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази по справі вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним майном, на власний розсуд учинити щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316,317,319,321 ЦК України).
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 10 жовтня 1985 року по 21 вересня 2016 року перебував у зареєстрвоаному шлюбі з ОСОБА_2 Від спільного подружнього життя у них народилося двоє дітей: син ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які на даний час досягли повнолітнього віку.
З договору від 22.12.1993 року вбачається, що 22.грудня 1993 року ОСОБА_1 на підставі цивільно-правової угоди набув у власність житловий будинок №35, розташований по пров. Фонтанний в смт. Новоолексіївка Генічеського району Херсонської області. Вказаний договір зареєстровано в Генічеському БТІ 30.12.1993 року та відповідно зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вказаний житловий будинок.
Відповідно до ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.
Положення ч. 2 ст. 64 ЖК зазначає, що до членів сімї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сімї має також і особа, яка перестала бути членом сімї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні.
У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційними поданнями Служби безпеки України, Державного комітету нафтової, газової та нафтопереробної промисловості України, Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень пункту 6 статті 12 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", частин четвертої і п'ятої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини шостої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" (справа про офіційне тлумачення терміна "член сім'ї) від 03.06.1999 р. у справі №1-8/99 №5-рп/99, зазначено, що щодо поняття „член сімї Конституційний Суд України виходить з обєктивної відмінності його змісту від галузі законодавства, підкреслюючи при цьому, що навіть міжнародно-правовими актами не встановлено єдиних критеріїв чи поосібного переліку членів сімї.
Аналіз змісту норм галузевого законодавства, що регулює питання втрати права користування житловим приміщенням дозволяє віднести до членів сімї власника осіб, які проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство; колишніх членів сімї власника, зокрема осіб, які проживають з власником, але з певного часу вже не є членами сімї; члени сімї колишнього власника, зокрема особи, які проживають у житлі, право власності на яке перейшло від громадянина, який зберігає сімейні стосунки з користувачами жилого приміщення, до інших осіб; колишніх членів сімї колишнього власника житлового приміщення.
Так при зверненні до суду позивач посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 та їх спільні діти - відповідачі по справі ОСОБА_1, ОСОБА_4 як колишні члени сімї обмежують його право, як власника житлового приміщення, та відповідно до ст.. 391 ЦК України, він має право вимагати усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів з спірного житлового приміщення.
Однак дане посилання позивача не можна вважати вірним оскільки, відносини між власником житлового приміщення та членами його сімї, в тому числі і колишніми, носять речово-правовий, а не особовий характер, у звязку з чим розірвання шлюбу не є підставою для припинення встановленого сервітутного права.
Також на думку суду невірним є посилання позивача при вирішенні спору за позовом до особи, яка вселялась до житлового приміщення у якості члена його сімї на підставі ст.ст. 71 ЖК, оскільки застосування цих правових норм можливо лише тоді, коли мова іде про громадян, які набули право користування житловим приміщенням у державному та комунальному житловому фонді, однак втратили до нього інтерес з різних підстав.
Відповідно до правових позицій висловлених судовою колегію в цивільних справах Верховного суду України в звязку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році, при вирішенні спорів, повязаних з користуванням жилими приміщенням в будинках і квартирах, які належать громадянам на праві приватної власності, зокрема про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід виходити з норм глави 6 розділу ІІІ ЖК про користування жилими приміщенням в будинках (квартирах) приватного житлового фонду.
Слід зауважити, що норми глави 2 цього розділу ЖК щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду застосовуються до житлових відносин у приватному житловому фонді, у випадках, коли у главі 6 ЖК є посилання на них або коли схожі житлові правовідносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту. Проте у разі наявності спеціальної норми, щодо спірних відносин підлягає застосуванню саме спеціальна норма. Так, збереження житлової площі за тимчасово відсутнім наймачем та членами його сімї в будинках (квартирах) приватного житлового фонду врегульовано ст. 163 ЖК, відповідно до якої житлове приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем та членами його сімї в межах строків установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 ЖК, тобто протягом шести місяців. Разом з тим, користування жилою площею в приватному житловому фонді та механізм втрати права користування також врегульовано нормами ЦК України. Відповідно необхідно враховувати підставу виникнення відповідних відносин, яка в свою чергу визначає їх правову природу. Так, членство в сімї власника жилого приміщення надає право на користування його житлом, при цьому житлове приміщення, яке мають право займати члени сімї власника визначається його власником (ст. 405 ЦК України). Відносини користування житлом в приватному житловому фонді врегульовані главою 59 ЦК України та главою 6 ЖК. При цьому необхідно положення глави 6 ЖК застосовуються в частині, що не суперечить ЦК України, та розповсюджувались на відносини щодо найму житла, яке належить на праві приватної власності громадянину. Таким чином, механізм втрати права на користування житлом передбачений ст. 163 ЖК не може застосовуватися до відносин, які ґрунтуються на договорі найма житла (глава 59 ЦК України) та має значення тільки у випадках для застосування в порядку аналогії щодо власників-юридичних осіб, коли користування почалося до набрання законної сили ЦК України.
З огляду на викладене, вирішення питання щодо визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у приватному житловому фонді на підставі ст. 71 ЖК, не можна вважати вірним, оскільки з прийняттям ЦК України, застосування ст.ст. 71,72 ЖК можливо тільки до приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду.
Верховний Суд у своєму аналізі зазначає, що зняття особи з реєстрації залежить від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм як житлового, так і цивільного законодавства. В разі виникнення спору між власником житла і членами його сімї суди повинні врахувати, що право члена сімї на користування житлом є сервітутним, у звязку із чим його припинення повинно відбуватися відповідно до вимог стст.405, 406 ЦК. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника як за наявності обставин, які мають істотне значення, так і через відсутність без поважних причин члена сімї понад рік.
Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ також висловив позицію, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону, яким не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми гл.32 ЦК (п.39 постанови пленуму ВСС «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7.02.2014 №5).
Таким чином, дослідженні в судовому засіданні доводи позивача, щодо необхідності застосування до поданого ним позову ст.. 71 ЖК України не знайшло свого належного правового обґрунтування, у звязку з чим суд вважає, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими.
Крім того, як вказано вище, в ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1985 року по вересень 2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі. За час подружнього життя 1993 року, ОСОБА_1 на підставі цивільно-правової угоди(договір купівлі-продажу) набув право власності на житловий будинок №35, розташований по пров. Фонтанний в смт. Новоолексіївка Генічеського району Херсонської області.
Згідно із ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, чинного на час придбання спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільної сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Аналогічне правове положення закріплене в ч. 3 ст. 368 ЦК України, відповідно до якого майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, указаною нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя.
З огляду на дані обставини, позов ОСОБА_1 окрім іншого, направлений також на визнання особи, яка в силу вимог Сімейного законодавства є співвласником житлового будинку, такою що втратила право користування належною їй частиною цього ж будинку, що суперечить вимогам ст.. 391 ЦК України.
Враховуючи вищезазначені обставини у сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачу у задоволенні його позову.
Керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215, 223 ЦПК України, 391, 368, 405 ЦК України, ст.. ст.. 156, 167, 168 ЖК України, ст..ст. 60, 68 СК України суд, -
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через Генічеський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом,що його ухвалив , за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання.

Суддя Н.Б. Венглєвська