АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/855/17 Доповідач - Бершадська Г.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2017 р. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Бершадської Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ткач О. І.,

з участю секретаря Бріль В.Л.,

сторін та їх представників

розглянула у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 30 травня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення,

ВСТАНОВИЛА:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулася із зазначеним позовом, в якому просила усунути їй та неповнолітньому сину ОСОБА_3 перешкоди в користуванні квартирою №71 за адресою м. Тернопіль вул. Київська, 11а, шляхом вселення та зобов'язати відповідача не чинити перешкоди їм в користуванні нею.

Позивач зазначала, що її колишній чоловік, відповідач у справі, ...сказав їй покинути квартиру, забрав у них ключі від вхідних дверей і тому вона змушена була шукати інше житло. В квартирі залишились особисті речі її та сина.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 30 травня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено:

усунуто ОСОБА_2 та її неповнолітньому сину ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою №71 у будинку №11А по вул. Київська у місті Тернополі, шляхом вселення ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина ОСОБА_4 у зазначену квартиру.

Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки позивач добровільно з сином покинула своє місце реєстрації і з 1 грудня 2015 року до 29 грудня 2016 року не висловлювали бажання повернутись у спірну квартиру, а із зазначеним позовом звернулася лише після того, коли він звернувся з позовом про визнання її такою, що втратила право користування житлом. Син приходить до нього і будь-які перешкоди у користуванні квартирою відсутні.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та пояснив, що ОСОБА_2 під час спільного проживання знайшла іншу людину, в них давно припинились сімейні стосунки і 1 грудня 2015 року вона разом з сином добровільно покинули квартиру, ключі від якої залишила на тумбочці. В квартирі залишився одяг сина, з якого він виріс. З того часу вона не висловлювала бажання повернутись у спірну квартиру, жодного разу не зявлялась у ній, не несла витрат з утримання квартири, не висловлювала будь-яких претензій щодо чинення їй перешкод у користуванні квартирою. Докази про чинення перешкод почала створювати після предявлення нею позову про вселення, які не можуть підтверджувати обставини виникнення спору до подання нею позовної заяви. Син приходить до нього і він не заперечує щодо його проживання.

ОСОБА_2 апеляційної скарги не визнала та пояснила, що вона дійсно спілкується з іншою людиною і відповідач сказав їй покинути квартиру до нового 2016 року, викрав з сумочки ключі від дверей і тому вона змушена була її залишити. ОСОБА_2 проживає у квартирі сестри і знаючи, що зареєстрована у квартирі та має право на проживання в ній, мала намір згодом повернутись туди жити, оскільки іншого житла в неї нема і у квартирі залишились спільно придбані речі, поділ яких вони не проводили. До відповідача з вимогами надати ключі від квартири та про вселення на протязі року від 1 грудня 2015 року не зверталась.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників процесу, ознайомившись з матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05.04.2016 року.

Квартира №71, що по вул. Київська, 11а належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування і в ній, у якості членів сімї, є зареєстрованими ОСОБА_2 та ОСОБА_4.

ОСОБА_2 не проживає у квартирі, замки у дверях не змінено, однак у неї відсутні ключі від вхідних дверей.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 та її син проживали у спірній квартирі як члени сімї власника, мають право на проживання в ній, однак відповідач чинить їм перешкоди в користуванні квартирою, не надаючи ключів від вхідних дверей.

До такого висновку суд прийшов на підставі показань свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та акту від 20 березня 2017 року, складеного представниками обслуговуючої організації.

Однак, з таким висновком колегія суддів не погоджується.

Відповідно до ст. 405 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника житла мають право на користування житлом. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно позовної заяви, позивач свої вимоги обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1 сказав їй покинути квартиру, забрав ключі із сумочки, тому вона змушена була шукати інше житло.

Відповідач, заперечуючи позов, пояснював, що позивач з власної волі покинула квартиру, забравши особисті речі, залишила ключі і протягом року не зявлялась в квартиру та не висловлювала будь-яких претензій щодо чинення їй перешкод у користуванні квартирою та з позовом про вселення звернулась після предявлення ним позову про визнання її такою, що втратила право на користування квартирою.

В суді апеляційної інстанції на підставі пояснень сторін та копії позовної заяви про розірвання шлюбу встановлено, що з 1 грудня 2015 року ОСОБА_2 з сином не проживає у спірній квартирі, позивач та неповнолітній син протягом цього часу не зверталась до відповідача з вимогами про надання ключів їм від вхідних дверей квартири, до 29 грудня 2016 року ОСОБА_2 не приходила в квартиру, не заявляла претензій та не зверталась до правоохоронних органів про чинення їй перешкод у користуванні квартирою. Відвідування нею квартири мало місце лише 29 грудня 2016 року та 20 березня 2017 року після неодноразових судових засідань з розгляду справи за позовом ОСОБА_7 про визнання її такою, що втратила користування спірною квартирою.

З матеріалів справи вбачається, що з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_2 звернулась 1 січня 2017 року, тобто після звернення ОСОБА_1 у вересні 2016 року з позовом про визнання її такою, що втратила право на користування квартирою.

Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Отже, висновок суду про те, що відповідач створював ОСОБА_2 з сином перешкоди у користуванні квартирою та відмовлявся надати ключі від неї не відповідає фактичним обставинам справи.

Позивач не надала суду доказів вимушеного залишення нею квартири: що відповідач забрав у неї ключі від квартири, створював перешкоди у користуванні нею та що мала місце протиправна поведінка відповідача до неї, не зверталась у річний термін з позовом про вселення.

Пояснення свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 та акт, складений 20 березня 2017 року представниками обслуговуючої організації, не підтверджують факту чинення ОСОБА_1 перешкод позивачці у користуванні квартирою та поважності причин непроживання її з сином у квартирі.

Так, з пояснень свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 про те, що 29 грудня 2016 року у вечірній час відповідач не відчинив ОСОБА_2 дверей квартири не свідчить про те, що він був у квартирі та відмовлявся її впустити у квартиру. Припущення цих свідків ґрунтуються на тому, що у вікнах квартири, на які вказала ОСОБА_2, горіло світло.

Акт, складений працівниками обслуговуючої організації про те, що ОСОБА_1 20 березня 2017 року о 15:00 год не відчинив дверей квартири також не доводить чинення ним перешкод у користуванні квартирою, оскільки відповідач не був попередньо повідомлений про потребу перебування в квартирі в робочий час.

Позивачем не надано доказів, що такий лист-прохання бути присутнім 20 березня 2017 року о 15:00 год направлявся ОСОБА_1 та був ним отриманий.

Крім цього, вказані докази фіксують факти, які мали місце по спливу року після залишення ОСОБА_2 з сином квартири.

Таким чином, позивач не довела суду, що вона з поважних причин більше року не проживала з сином у спірній квартирі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

За таких обставин, висновки суду про створення ОСОБА_1 перешкод ОСОБА_2 у користуванні квартирою не відповідає фактичним обставинам справи, є недоведеним.

В суді апеляційної інстанції також встановлено, що відповідач спілкується з сином ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_2), син періодично приходить до нього, відповідач не заперечує щодо проживання сина з ним і з позовом про визнання його таким, що втратив право користування квартирою не звертався.

Відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ч. 2 ст. 29 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 не звертався з позовом про вселення, про що свідчить відсутність його підпису на позовній заяві, відповідно не був учасником процесу, не давав пояснень. Тобто неповнолітній особисто не висловив вимог щодо порушення своїх прав. Його проживання з матірю свідчить про те, що він визначив своє місце проживання з нею.

Наведене свідчить про те, що спір щодо проживання і користування ОСОБА_4 спірною квартирою відсутній.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи те, що висновки суду не відповідають обставинам справи та рішення суду постановлене з порушенням норм матеріального права, колегія суддів приходить до висновку, що рішення підлягає до скасування і у справі слід ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 316 ЦПК України колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 30 травня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 про усунення перешкод їй та неповнолітньому сину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, в користуванні квартирою №71 по вул. Київська, 11а в м.Тернопіль відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_8