АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________
Справа № 674/179/16-ц
Провадження № 22-ц/792/1061/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Апеляційного суду Хмельницької області у складі:

головуючого судді Купельського А.В.,

суддів: Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

за участю секретаря: Лапка Ю.В.

сторін: представника апелянта - ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 18 квітня 2017 року за її позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсними додаткових угод до договору про іпотечний кредит,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_3, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначала, що 4 квітня 2008 року між нею та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», який в подальшому змінив найменування на ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», було укладено договір про іпотечний кредит №HMX4GI, відповідно до якого позивач отримала грошові кошти у сумі 100000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% річних та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, із строком погашення не пізніше 04.04.2028 року.

В подальшому позичальник належним чином виконувала взяті на себе зобов'язання з погашення кредиту.

Однак, у серпні 2008 року ОСОБА_3 працівники Банку в телефонному режимі повідомили, що її кредит переводиться в іноземну валюту (долар США), та запропонували підписати відповідні документи. При цьому примірника або копії додаткової угоди не надали.

У 2015 році, отримавши примірник додаткової угоди від 6 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит від 4 квітня 2008 року, з'ясувалось, що відповідно до п. 8.1. додаткової угоди Банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування на рахунок НОМЕР_1 на строк з 6 серпня 2008 року по 4 серпня 2023 року включно у вигляді строкового кредиту у розмірі 21506,88 доларів США, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3% річних від суми зарезервованих ресурсів тощо. Однак, як стверджувала позивач, будь-яких кредитних коштів в іноземній валюті, в тому числі, зазначеної у додатковій угоді суми 21506,88 доларів США, від відповідача не отримувала. Вказана додаткова угода фактично є новим кредитним договором, однак, в порушення вимог ст. ст. 11, 15 ЗУ «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, Банк перед укладенням такого правочину не надав ОСОБА_3 усієї необхідної та достовірної інформації, що мала забезпечити можливість свідомого і компетентного вибору.

Крім того, як зазначала позивач додаткова угода має ознаки фальсифікації у вигляді заміни останнього аркуша угоди, зокрема, підписи від імені позичальника виконані не ОСОБА_3, а іншою особою.

Під час судового засідання, отримавши від представника відповідача копію додаткової угоди від 5 серпня 2008 року, виявлено розбіжності й щодо дати її укладення.

Пізніше, ОСОБА_3 було отримано копію позовної заяви ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 22 червня 2016 року, про стягнення з неї та поручителів заборгованості, у якій Банк просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №HMX4GI від 6 серпня 2008 року. Зазначене підтверджує те, що 5 або 6 серпня 2008 року між сторонами укладено новий кредитний договір в іноземній валюті, тобто відбулась новація укладеного раніше договору у нове зобов'язання між тими ж сторонами.

У зв'язку з цим позивач, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати недійсними додаткові угоди від 5 та 6 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит №HMX4GI від 4 квітня 2008 року, укладеного між сторонами.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 18 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить його скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Вважає рішення таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також не відповідає фактичним обставинам справи.

Посилається на те, що твердження суду, що підписання додаткової угоди від 5 серпня 2008 року було вільним волевиявленням саме позичальника, адже умови додаткової угоди були значно вигіднішими, і що позивач, отримуючи кредит, сама забажала перевести кредит з гривні на долар США та мала більш вигідну відсоткову ставку, не відповідають дійсності.

Крім того, судом не досліджено, що відповідачем у справі не було надано жодних доказів волевиявлення ОСОБА_3, зокрема, заяви, яка б передувала укладенню угоди.

Також, як стверджує апелянт, судом не надано оцінку тому, що будь-які докази того, що Банк під час укладення кредитного договору попередив споживача про можливі валютні ризики, відсутні.

До того ж, будь-яких платіжних або касових документів із підписом позичальника, які б підтверджували фактичне отримання ОСОБА_3 у будь-який спосіб кредитних коштів в іноземній валюті, Банком не надано.

Щодо нарахування Банком «винагороди за резервування ресурсів» у розмірі 3% річних, апелянт зазначає, що це не може вважатись послугою в розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів». Нарахування такої комісії по суті проводиться відповідачем за послуги, що супроводжують кредит, тобто, за дії, які Банк здійснює на власну користь, що є незаконним. Це свідчить про свідоме включення відповідачем до кредитного договору (додаткової угоди) умов, які суперечать чинному законодавству та штучно створюють дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника (з метою отримання Банком додаткової вигоди).

Крім того, за доводами апелянта, перебіг позовної давності щодо визнання правочину недійсним, як зазначає апелянт, розпочався лише у вересні 2015 року, з моменту, коли ОСОБА_3 змогла дізнатись про порушення своїх прав при його укладенні, оскільки до цього часу зміст додаткової угоди для неї залишався невідомим.

Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, відповідно до п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, банки зобов'язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів НБУ.

Відповідно до ч. ч. 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1, 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пунктом 20 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06 листопада 2009 року передбачено, що ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 14 Постанови від 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних відносин», звернув увагу судів на те, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Пленум Верховного суду України в свою чергу зазначив у п. п. 7, 8 постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справи про визнання правочинів недійсними», що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 4 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит №HMX4GI, за яким остання отримала кредит у розмірі 100000 грн. зі сплатою за користування кредитом у розмірі 15% річних, 2% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту. П. 1.5. договору передбачено, що погашення платежів за кредитом здійснюється позичальником виключно у національній валюті - гривні (а. с. 5-8).

Додаткова угода до договору про іпотечний кредит міститься в додатках до позовної заяви (а. с. 10-13).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що додаткова угода від 5 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит №HMX4GI від 4 квітня того ж року мають одну природу виникнення, а тому регулюють одні й ті самі правовідносини, які виникли між сторонами. Суд не знайшов у додатковій угоді до кредитного договору новацію - нове зобов'язання, яке визначає як договір, що припиняє існуюче зобов'язання шляхом заміни на інше зобов'язання. За твердженнями суду, не є новацією внесення кількісних чи якісних змін та/або доповнень до зобов'язання (зміна строків, збільшення розміру суми платежу за договором тощо).

За висновками суду при підписанні додаткової угоди всі, передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору та додаткової угоди, були дотримані, договори містять всі передбачені законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення.

Позивачем, за висновком суду, не надано жодного належного доказу на підтвердження введення ОСОБА_3 в оману, і що під час укладення додаткової угоди до кредитного договору вона не розуміла умов угоди або ж зі сторони Банку були вчинені умисні дії щодо приховування обставин укладених договорів. Місцевий суд зробив висновок, що виконання позивачем умов додаткової угоди до кредитного договору до січня 2015 року свідчить про вільне волевиявлення позичальником та згоду останньої з умовами додаткової угоди до кредитного договору.

Судом визначено, що після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення ЗУ «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Відносно додаткової угоди від 6 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит, судом зазначено, що така угода між сторонами не укладалась, позивачем не підписувалась, що підтверджується дослідженням експерта; така угода відсутня у кредитній справі, яка оглядалась у судовому засіданні, представник відповідача визнав відсутність такої угоди.

З таким висновком погоджується колегія суддів Апеляційного суду Хмельницької області.

Посилання апелянта, що твердження суду, що підписання додаткової угоди від 5 серпня 2008 року було вільним волевиявленням саме позичальника, адже умови додаткової угоди були значно вигіднішими, і що позивач, отримуючи кредит, сама забажала перевести кредит з гривні на долар США та мала більш вигідну відсоткову ставку, не відповідають дійсності є перекручуванням рішення суду. В рішенні зазначено, що погашення позивачем до січня 2015 року кредиту підтверджує її вільне волевиявлення.

Не може бути підставою для скасування рішення суду посилання апелянта, що відповідачем у справі не було надано жодних доказів вільного волевиявлення ОСОБА_3, зокрема, заяви, яка б передувала укладенню угоди. Між тим, позивач не заперечувала, що при укладенні кредитного договору подала заяву про отримання кредиту, підписала кредитний договір та додаткову угоду до нього. Підписання додаткової угоди підтверджується висновоком експерта.

Суперечить п. 8.9 договору про іпотечний кредит №HMX4GI від 4 квітня 2008 року, твердження апелянта, що судом не надано оцінку тому, що будь-які докази того, що Банк під час укладення кредитного договору попередив споживача про можливі валютні ризики.

В зазначеному пункті кредитного договору, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» роз'яснив позивачу можливість валютних ризиків.

Всупереч твердженню апелянта, що Банк не надав будь-яких платіжних або касових документів із підписом позичальника, які б підтверджували фактичне отримання ОСОБА_3 у будь-який спосіб кредитних коштів в іноземній валюті, п. 1.1. додаткової угоди передбачає перерахування коштів на рахунок ОСОБА_3 та зазначено суму боргу у доларах США, що є еквівалентом гривні. Крім того, фактична видача коштів була здійснення у квітні 2008 року.

Не може бути підставою для скасування рішення суду посилання апелянта щодо неправомірного нарахування Банком «винагороди за резервування ресурсів» у розмірі 3% річних.

Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями ст. ст. 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Саме до такого висновку дійшов ВСУ у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-511цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Оскільки рішення суду правильне, обґрунтоване, відповідає обставинам справи, постановлене з дотриманням вимог процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 307, 308, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий /підпис/ А.В. Купельський

Суддя /підпис/ Т.В. Спірідонова

Суддя /підпис/ Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом:

суддя Апеляційного суду

Хмельницької області А.В. Купельський

________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції - Артемчук В.М. Категорія: 19, 27

Доповідач - Купельський А.В.