Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 вересня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Б. І. ,

при секретарі Антко О. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Білоцерківського міськрайонного суду в м. Білій Церкві по вул. Турчанінова, 7, в залі судового засідання №6 цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Відділ державної реєстрації Управління адміністративних послуг Білоцерківської міськради про визнання недійсним договору дарування квартири, визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, посилаючись на те, що 06 березня 2015 року вона подарувала власну квартиру під №22, що знаходиться за адресою Київська область Білоцерківський район м. Узин, вул. Івана Богуна (ОСОБА_6) 23, своїй доньці ОСОБА_2, з якою була домовленість про те, що діти останньою та позивачка будуть мати право на проживання у цій квартирі. Крім того, тяжкі обставини, принудили позивачку укласти оспорюваний договір дарування, чим і скористалась ОСОБА_2 Розуміючи наслідки укладення оспорюваного договору дарування, позивачка була змушена його укласти на вкрай невигідних умовах, під впливом тяжких для неї обставин. Внаслідок укладеного договору вона залишилася без житла. В подальшому, ОСОБА_2 поставилась безвідповідально до її незадовільного стану здоровя, до її переживань, страждань та сподівань і з не зрозумілих причин 07.07.2016 року продала вказану квартиру ОСОБА_3 за мізерну плату 37000 грн. Оскільки ціна за квартиру значно занижена, позивачка вважає даний договір фіктивним, а тому просить суд визнати недійсним договір дарування квартири під №22, що знаходиться за адресою Київська область Білоцерківський район м. Узин, вул. Івана Богуна (ОСОБА_6) 23, який був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 07.07.2015 року, його державну реєстрацію, а також визнати недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 07.07.2016 року та його державну реєстрацію.

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, просили суд його задовольнити, посилаючись на підстави передбачені ст. 233 ЦК України, а саме на те, що оспорюваний договір дарування був укладений позивачкою на вкрай невигідних умовах та під впливом тяжких обставин, та має бути визнаний недійсним, а також вважають оспорюваний договір купівлі-продажу цієї квартири фіктивним, що підтверджується ціною за яку було продано квартиру, що в свою чергу сильно обурило позивачку і слугувало основною причиною для звернення до суду з даним позовом.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 проти задоволення позову заперечувала та пояснила, що з народження, а потім і з власними дітьми проживала у спірній квартирі, а її мати позивачка у справі, здавна хотіла переоформити на неї цю квартиру, оскільки сама проживала у власному будинку №43 по вул.. Світанковій (60 років Жовтня) в м. Узин Білоцерківського району. Позивачка не мала жодних проблем зі здоров'ям та не потребувала матеріального забезпечення, догляду чи утримання ні до укладення договору, ні на момент укладення договору, ні згодом. Окрім того, відповідачка жодним чином не спонукала позивачку до укладення договору дарування, остання добре розуміла суть договору, наслідками його укладення та була свідома щодо того, що укладає саме договір дарування. Крім того, всі наслідки укладення оспорюваного договору їй були розяснені нотаріусом при його посвідченні. Позивачка сама наполягла на укладенні договору дарування, чудово розуміла наслідки такого правочину і бажала їх настання. Більше того, вона сама сплатила всі витрати повязані з його оформленням. І лише після того, як в липні 2016 року, стосунки між ними погіршились, вона вирішила продати квартиру, щоб придбати собі інше житло з кращими умовами для проживання. Крім того, будь-які тяжкі обставини, що змусили позивачку подарувати їй власну квартиру відсутні, оскільки причиною звернення до суду слугував саме факт продажу нею цієї квартири та погіршення відносин між ними, а не будь-що інше.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 проти позову заперечував та пояснив, що твердження позивачки про фіктивність оспорюваного договору купівлі-продажу не відповідають дійсності, оскільки сторони були обізнані про наслідки укладення цього правочину та бажали їх настання. Більше того, після укладення договору, його державної реєстрації та його права власності на спірну квартиру, ОСОБА_3 було переоформлено на себе всі особові рахунки для оплати комунальних послуг, проводиться їх оплата саме ОСОБА_3 А тому, просив суд у задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Треті особи в судове засідання не зявились, своїх представників не направили, про час та день слухання справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, направили до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Так, по справі встановлено, що 06.03.2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, згідно якого позивачка подарувала відповідачці власну квартиру під №22, що знаходиться за адресою Київська область Білоцерківський район м. Узин, вул. Івана Богуна (ОСОБА_6) 23. Договір посвідчено державним нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 та зареєстровано в реєстрі за № 588. /а.с. 14/

При вирішенні спору суд виходить з наступного.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

За ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відповідно до вимог ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Частиною 2 даної статті передбачено, що при визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Як зазначено в п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідно до ч. 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. У звязку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Такі правові висновки Верховного Суду України неодноразово були викладені в його постановах по справах № 6-2цс14, № 6-9цс14 від 19.03.2014 року та № 6-551цс16 від 06.04.2016 року.

Крім того, у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року 6-2цс14 та 3 червня 2015 року №6-232цс14 містяться висновки про те, що збігом тяжких обставин можуть визнаватись: смерть дитини, тяжкі захворювання, похилий вік, інвалідність, одинокість і безпомічність, потреба в сторонній допомозі, а також загроза втратити житло через борги - спонукали позивача укласти договір дарування квартири на вкрай невигідних умовах, позбавивши цим себе єдиного житла, є підставою для визнання цього договору дарування недійсним відповідно до частини першої статті 233 ЦК України. Ця стаття не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

Відповідно до правової позиції, яка міститься у постанові ВСУ від 06 квітня 2016 року у справі № 6-551цс16, тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини. Основною ознакою правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, є те, що він повинен бути вчинений саме для усунення або зменшення цих тяжких обставин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно послатися на такі підстави, які будуть використанні в суді як докази, зокрема: 1) наявність в особи, що вчиняє правочин, тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений особою добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) особа повинна усвідомлювати свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового звязку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на обєктивній та субєктивній стороні.

Що стосується вкрай невигідних умов, то слід враховувати таке.

По-перше, ці невигідні умови безпосередньо мають бути повязані з обставинами вчинення правочину. Тобто внаслідок вчинення такого правочину особа отримує можливість вирішити ту проблему (усунути тяжку обставину), яка змусила її це зробити.

По-друге, умови правочину повинні бути не просто невигідними, а вкрай невигідними. Тобто такі умови мають бути явно кабальними для особи.

По-третє, хоча ЦК і не встановлює, чого саме мають стосуватися умови правочину, однак з аналізу цієї норми випливає, що це насамперед ціна або інші обтяжливі для особи обовязки.

Для доведення вкрай невигідних умов вчинення правочину особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини.

Враховуючи викладене, позивачка на підтвердження своїх вимог про визнання даного правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на те, що оспорюваний договір дарування був укладений позивачкою під впливом тяжкої для неї обставини, для усунення та/або зменшення тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах. Такими обставинами можуть бути : вік дарувальника, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у нього спірного житла як єдиного, тощо. А також, наявність звязку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин.

Як встановлено в судовому засіданні, підтверджується матеріалами справи і поясненнями сторін по справі, позивачці на підставі договору дарування №1-1520 від 08.05.2001 року, посвідченого Узинською державною нотаріальною конторою на праві приватної власності належить будинок №43 по вул. Світанковій (60 років Жовтня) в м. Узин Білоцерківського району, де остання і проживає. Вказане домоволодіння складається з: цегляний будинок, що має житлову площу 60,4 кв.м., сарай-літня кухня, погріб, жомова яма, гараж, туалет, колодязь. Дані обставини підтверджуються копіями довідки КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» від 17.01.2017 року №52, договору дарування від 08.05.2001 року, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.12.2006 року, та стверджується поясненнями сторін.

Отже, як встановлено судом, спірна квартира не є єдиним житлом позивачки, а тому твердження останньою про відсутність у неї іншого житла не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

Судом встановлено та підтверджується особистими поясненнями позивачки, що дійсно вона мала намір подарувати спірну квартиру своїй доньці, нотаріусом їй було розяснено наслідки укладення договору дарування і вона бажала їх настання. Укладала позивачка оспорюваний договір, оскільки хотіла щоби її донька була її власником, а отже вона та її діти були забезпечені житлом. І лише дізнавшись про продаж квартири, позивачка вирішила звернутись до суду із даним позовом. Як ствердила в судовому засіданні сама позивачка, якби не продаж квартири, то вона б і не оспорювала даний договір дарування в судовому порядку.

Отже, судом встановлено, що в даному випадку, оспорюваний договір дарування не має ознак правочину, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки як встановлено в судовому засіданні, а ні хронічні захворювання позивачки, а ні її вік та стан здоровя, а ні її переживання у звязку зі смертю старшої сестри та життєвих проблем другої сестри, не є тими тяжкими обставинами в розумінні ст. 233 ЦК України, що спонукали позивачку укласти договір дарування квартири.

Крім того, згідно висновку судово-психіатричної експертизи №96 від 10.05.2017 року ОСОБА_1 на момент вчинення договору дарування квартири 06.03.2015 року на будь-які психічні захворювання не страждала, могла розуміти значення своїх дій та керувати ними. /а.с. 223-226/

Отже, в ході розгляду справи, ні позивачем, ні її представником не надано суду жодних належних та допустимих доказів, того, що на момент укладення вказаного договору дарування від 06 березня 2015 року позивачка перебувала під впливом тяжкої для неї обставини і для усунення та/або зменшення тяжких обставин, а також на вкрай невигідних умовах був вчинений вказаний правочин.

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року з наступними змінами, під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь.

На виконання вказаної норми закону, під час посвідчення оспорюваного договору дарування укладеного між сторонами, нотаріусом чітко зазначено про встановлення дієздатності сторін та про те, що сторони даного договору дарування перебувають при здоровому глузді та ясній пам'яті, розуміють значення своїх дій та діють добровільно, а також у п.п. 8, 16 договору дарування вказано, що сторони підтверджують, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається у відповідності зі справжньою волею, без застосування фізичного чи психічного тиску, що стверджується підписами сторін на договорі дарування від 06.03.2015 року. /а.с. 64-80/

Крім того, на переконання суду, визнання правочину недійсним, зокрема договору дарування, не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього, оскільки за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Окрім того, у судовому засіданні сама позивачка ствердила, що вона була присутня при його укладенні, нотаріусом їй було розяснено всі права, що підтверджується матеріалами справи та вбачається зі змісту самого договору, а також позивачка пояснила, що намагається визнати оспорюваний договір дарування недійсним через те, що відповідачка без її згоди продала подаровану квартиру, на переконання суду не є підставою для визнання договору дарування недійсним згідно ст. 233 ЦК України.

Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на наведене суд вважає, що, в судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, позивачем та його представником не подано належних та допустимих доказів і судом не отримано таких доказів на підтвердження факту того, що договір дарування, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням позивача укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах та на момент укладення спірних договорів дарування існували обставини передбачені нормами ст. 233 ЦК України, внаслідок яких оспорюваний договір дарування може бути визнані недійсними.

Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності.

Щодо позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу від 07.07.2016 року недійсним, з підстав його фіктивності, то вважає за необхідне відмовити в їх задоволенні з наступних підстав.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Верховним Судом України у справі № 6-222цс14 було висловлено правову позицію стосовно того, що з урахуванням норм ст.15 ЦК та ст.3 ЦПК правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Так, у Постанові Верховного Суду України від 25.12. 2013 р. за позовом осіб до приватного сільськогосподарського підприємства «Лазірки», треті особи: відділ Держкомзему в Оржицькому районі Полтавської області, Полтавська регіональна філія Центру державного земельного кадастру, про визнання недійсними договорів оренди землі, міститься такий правовий висновок: «…однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову».

Оскільки позивач в судовому засіданні не довів своїх прав на спірну квартиру, судом не встановлено підстав для визнання договору дарування від 06.03.2015 року недійсним, то не підлягають до задоволення і вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 07.07.2016 року посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу ОСОБА_4

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачкою та її представником не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів того факту, що оспорюваний договір дарування був укладений позивачкою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах та договір купівлі продажу є фіктивним і порушує права позивачки, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 229, 233, 717-720, 722 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 169, 208, 209, 212-216, 218, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня проголошення рішення суду.

Суддя ОСОБА_8