Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 320/5813/16Головуючий у 1-й інстанції Купавська Н.М.
Пр. № 22-ц/778/2091/17Суддя-доповідач Гончар М.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого судді Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (надалі - Банк) до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року Банк звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути у солідарному порядку з відповідачів суму заборгованість за кредитним договором № CNL-200/439/2006 від 27 грудня 2006 року станом на 27 квітня 2016 року у розмірі 3775,75 доларів США, яка складається з: 3140,94 доларів США заборгованості за тілом кредиту; 634,81 доларів США сума заборгованості за нарахованими відсоткам, від сплати якої на користь банку у добровільному порядку відповідачі ухиляються, а також витрати по сплаті судового збору в сумі 1450,00 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2017 року (а.с. 93-94) ПАТ «ОТП Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1 на користь Банку () заборгованість за кредитним договором №CNL-200/439/2006 від 27 грудня 2006 року станом на 27.04.2016 у розмірі 3775,75 доларів США, яка складається з: 3140,94 доларів США центів - заборгованості за тілом кредиту; 634,81 доларів США заборгованості по відсотках за користування кредитом.

Стягнуто з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1 на користь Банку () судовий збір в розмірі 1450,00 грн.

В позові Банку до ОСОБА_3 відмовлено.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 із зазначеним рішенням суду першої інстанції погодились, останнє в апеляційному порядку не оскаржували.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції в частині (фактично в частині відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя) посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с.109-110) просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні вимог щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, в решті рішення суду залишити без змін.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області (а.с. 119) апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою Банку відкрито, справу призначено до апеляційного розгляду (а.с. 126).

У судове засідання 13 липня 2017 року повідомлені апеляційним судом з додержанням вимог ст. ст. 74-77 ЦПК України про час і місце розгляду цієї справи (а.с. 131, 136-138, 143) всі особи, які беруть участь у справі, не з'явились, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

Банк про причини неявки свого представника та відповідач ОСОБА_2 про причини своєї неявки апеляційний суд не сповістили.

Відповідач ОСОБА_3 двічі подав апеляційному суду заяву із запереченнями на апеляційну скаргу Банку (а.с. 148-156), в яких просив розглядати дану справу апеляційним судом в його відсутність.

В силу вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, колегія суддів визнала неповажними причини неявки у дане судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, та на підставі ст. 305 ч. 2 ЦПК України ухвалила клопотання відповідача ОСОБА_3 задовольнити, розглядати дану справу у даному судовому засіданні за відсутністю всіх осіб, які беруть участь у справі.

В силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга Банку не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи Банку у задоволенні позову в частині позовних вимог до поручителя ОСОБА_3, керувався ст. 559 ч. 4 ЦК України та виходив із того, що порука припинилась.

Такі висновки суду першої інстанції є правильними, оскільки основані на доказах, поданих сторонами, які оцінені судом у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, до встановлених правовідносин вірно застосовані норми матеріального права, відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що 27 грудня 2006 року між Банком та відповідачем ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №CNL-200/439/2006, згідно з яким відповідач одержав кредит у розмірі 15000 доларів США зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 13,99 % річних з кінцевим терміном повернення 27 грудня 2016 року, що підтверджується копією кредитного договору (а.с. 5-8).

У забезпечення повернення кредитних коштів було укладено договір поруки №SR- CNL-200/439/2006 від 27 грудня 2006 року з відповідачем ОСОБА_3 (а.с.9), згідно із ст. 1 якого ОСОБА_3 несе солідарну відповідальність перед позивачем в повному обсязі.

Відповідно до п. 1.9.1 кредитного договору Банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у визначеній банком частині у випадку невиконання позичальником та/ або поручителем, та/або майновим поручителем своїх боргових та інших зобов'язань за цим договором. При цьому, виконання боргових зобов'язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати одержання позичальником відповідної вимоги.

Судом першої інстанції було правильно встановлено, що 03 лютого 2015 року Банком позичальнику ОСОБА_2 було надіслано вимогу Банку про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі (а.с. 89).

Згідно із розрахунком Банку заборгованість за вищезазначеним кредитним договором станом на 27 квітня 2016 року становить 3775,75 доларів США та складається з: 3140,94 доларів США - заборгованості за тілом кредиту; 634,81 доларів США -заборгованості за відсотками з 27.10.2014 року по 26.04.2016 року (а.с.4).

На підставі ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Однак, скільки судом першої інстанції правильно було встановлено, що позивальник ОСОБА_2 порушив зобов'язання за кредитним договором №CNL-200/439/2006 від 27 грудня 2006 року, з нього на користь Банку підлягала стягненню заборгованість за кредитним договором.

Однак, вирішуючи питання про стягнення цієї заборгованості солідарно з відповідачем ОСОБА_3, суд першої інстанції правильно вважав, що ці вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Для забезпечення виконання зобов'язання по поверненню ОСОБА_2 кредиту 27 грудня 2006 року між Банком та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір поруки, згідно умов якого у випадку невиконання або прострочення виконання позичальником зобов'язань, що випливають із кредитного договору поручитель відповідає перед кредитором як солідарний боржник в тому ж обсязі, що і позичальник (а.с. 9).

Згідно із ст. ст. 553, 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Ч. 4 ст. 559 ЦК України встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Згідно із роз'ясненнямиь, що містяться у п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до ч.4 статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі за № 6-106цс14.

Умовами договору поруки, укладеного з ОСОБА_3, сторони встановили, що порука припиняється після виконання боргових зобов'язань в повному обсязі (пункт 4.2 договору поруки), кінцевий строк повернення кредиту не пізніше 27 грудня 2016 року (п. 2 договору поруки).

Суд першої інстанції правильно вважав, що при вищевикладених обставинах умови договору поруки про його дію до припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України - порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

П. 1.9.1 вищезазначеного кредитного договору встановлено право кредитора у разі невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту.

Виконання позичальником вимоги кредитора щодо дострокового погашення суми кредиту повинно бути здійснено позичальником протягом 30 днів з дати надіслання такої вимоги позичальнику.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_2 умов кредитного договору Банк на підставі пункту 1.9.1 кредитного договору пред'явив відповідачу ОСОБА_2 вимогу № 22-2/864593 від 03.02.2015 року про дострокове виконання порушених зобов'язань за кредитним договором (а.с.89).

Таким чином, Банк відповідно до положень ст. 1050 ЦК України та п. 1.9.1 основного договору скористався правом на повернення кредиту достроково, чим змінив дату виконання основного зобов'язання.

У разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за основним договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

У матеріалах цієї справи відсутні докази про те, що Банк відповідно до положень ч.4 ст. 559 ЦК України звертався до поручителя з вимогами протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язань, який був змінений ним відповідно до пункту 1.9.1 кредитного договору.

Пред'явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним, Банк, як кредитор, відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й міг пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Таку вимогу до поручителя Банк пред'явив лише 03.09.2016 року (конверт з відміткою поштового відділення на конверті Банком із вищезазначеним позовом до суду першої інстанції а.с. 18), звернувшись з даним позовом до суду, тобто після спливу встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячного строку.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції правильно встановив, що договором поруки не визначено строк після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору передбачено, що він діє до повного припинення усіх зобов'язань боржника за кредитним договором, кредитор протягом шести місяців від дня порушення позичальником встановленого Банком строку для дострокового повернення кредиту не пред'явив позову до поручителя, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зобов'язання відповідача ОСОБА_3, як поручителя, за вищезазначеним договором поруки припинилися, а тому у задоволенні позову до поручителя у цій справі слід відмовити у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги Банку є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію Банку, висловлену ним в його позові у цій справі, та яку він та його представник вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Суд першої інстанції правильно застосував у цій справі правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові у справі за № 6-106цс14, якій є обов'язковим для застосування загальними судами в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Безпідставними у даному випадку у цій справі є посилання Банку на необхідність застосування 1 (однорічного) строку для припинення поруки, передбаченого ст. 559 ч. 4 ЦК України.

Оскільки, в силу вимог ст. 559 ч. 4 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Встановлено, що договір поруки був укладений між Банком та поручителем ОСОБА_3 ще 27 грудня 2006 року (а.с. 9). А тому однорічний строк при вищевикладених обставинах збіг ще 27 грудня 2007 року.

Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (ст. 303 ч. 2 ЦПК України).

Докази, передбачені ст. 303 ч. 2 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України).

Суд першої інстанції розглянув дану справу повно, всебічно та з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 10 ч. 3 ЦПК України).

Підстави для звільнення Банку від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України, у цій справі відсутні.

Банк та представник останнього не надали суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування позову Банку в частині позовних вимог до поручителя у цій справі.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань (ст. 308 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 309 ч. 3 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, лише якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Описки суду першої інстанції в оскаржуємому рішенні в частині конкретної дати подання Банком позову до суду тощо не можуть бути підставою для скасування або зміни цього рішення у цій справі апеляційним судом в порядку апеляційного перегляду цієї справи, а можуть бути усунуті в порядку ст. 219 ЦПК України з власної ініціативи суду першої інстанції або за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Порушення, передбачені ст. 309 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні.

В силу вимог ст. 303 ч. 1 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді в першій інстанції.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку, як особи, яка подала апеляційну скаргу, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині є законним та обґрунтованим, ухвалено з додержанням вимог ст. ст. 213-214 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами по справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив. Суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи. Суд першої інстанції прийняв рішення в оскаржуємій частині, яким спір знайшов своє належне вирішення.

Встановлено, що судом першої інстанції рішенням в оскаржуємій частині фактично не вирішувалось питання про розподіл між Банком та відповідачем ОСОБА_3, як сторонами у цій справі, понесених ними судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції, тому останнє також не було предметом апеляційного перегляду у цій справі апеляційним судом, та може бути вирішено судом першої інстанції у подальшому за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за ініціативою суду в порядку, передбаченому ст. 220 ЦПК України.

За таких обставин, судова колегія не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині або ж його зміни.

Крім того, у разі відмови Банку у задоволенні його апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції в оскаржуємій частині у повному обсязі у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ОСОБА_3 будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у сумі 1600,00 грн. (а.с. 121), сплаченого Банком при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402- VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

Керуючись ст.ст. 303, 307-308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» відхилити.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 02 березня 2017 року у цій справі в оскаржуємій частині залишити без змін.

В решті рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено в частині, яка була предметом апеляційного перегляду, безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.