Справа № 465/4492/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Мартьянова С.М.
Провадження № 22-ц/783/2754/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Ніткевича А.В.

з участю секретаря Іванової О.О.,

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виселення та позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Львівського міського округу ОСОБА_7, приватного нотаріуса Львівського міського округу ОСОБА_8, обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання договору дарування недійсним та скасування права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

РішеннямФранківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 року частково задоволено позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виселення.

Ухвалено виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

В решті вимог відмовлено.

Відмовлено у задоволені обєднананого зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, за участю третьої особи: приватного нотаріуса Львівського міського округу ОСОБА_7, приватного нотаріуса Львівського міського округу ОСОБА_8, обласного комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання договору дарування недійсним та скасування права власності.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин справи. Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення його позову та відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 Зазначає, що під час спільного подружнього життя з відповідачкою ОСОБА_9 ними придбано на підставі договору купівлі-продажу, квартиру №2 в будинку №12/а по вул.Спокійна в м.Львові. На підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_10 придбано квартиру №2 в будинку №12 на цій вулиці. Вказує, що зазначені квартири є обєктом спільної сумісної власності, оскільки придбані відповідачем під час шлюбу за спільні кошти. Крім того, відповідно до договору міни квартир, посвідченого 27 серпня 1999 року приватним нотаріусом ОСОБА_7, квартира №1 в будинку №12/а по вул.Спокійна в м.Львові належить на праві власності ОСОБА_10 Стверджує, що оскільки вказані квартири знаходились в зблокованому житловому будинку №12 та 12а по вул.Спокійна в м.Львові, вони з відповідачкою вирішили обєднати їх та провести реконструкцію двох квартир під номером 2 в будинках №12 та 12а з розширенням за рахунок обєму горища з переплануванням квартири №1 в будинку 12а. Реконструкція будинку №12а та квартири АДРЕСА_2 проведена під час перебування ОСОБА_9 з ним (позивачем) у шлюбі. Зазначає, що він зареєстрований в будинку №12а, там постійно проживає в окремій кімнаті на другому поверсі, площа якої становить 12 кв.м, користується душовою кімнатою, туалетом та кухнею на першому поверсі. Про те що між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири № 1 в будинку №12а та квартири АДРЕСА_3, він дізнався після отримання позовної заяви ОСОБА_4 до нього про виселення. Вказує, що на час укладення договору дарування квартира АДРЕСА_4 вже не існувала. Відповідач ОСОБА_4 не може бути власником квартири №1 та квартири № 2 в будинку №12а, оскільки такі квартири не існують з 2006 року.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у визначений законом спосіб.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Встановлено, що 25 березня 2011 року ОСОБА_2 та ОСОБА_10 перебуваючи у зареєстрованому шлюбі (1 жовтня 1997 року Личаківським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Львова, актовий запис №355), уклали шлюбний договір посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11 Згідно умов даного шлюбного договору, майно, згідно переліку, яке нажите сторонами договору за час шлюбу є лише особистою власністю ОСОБА_10 Зокрема до складу майна належать: квартира, належна ОСОБА_10 на підставі договору міни від 27 серпня 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за №2700; квартира №1 в будинку №12-«а» на вулиці Спокійній у місті Львові, яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальна площа квартири становить 34, 6 кв.м; квартира, належна ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу від 16 липня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрованого в реєстрі за №2441; квартира №2 в будинку №12-«а» на вулиці Спокійній у місті Львові, яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальна площа квартири становить 26, 2 кв.м; квартира, належна ОСОБА_10 на підставі договору купівлі-продажу від 26 березня 2004 року посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_12 зареєстрованого в реєстрі за №1102, квартира №2 в будинку №12 на вулиці Спокійній у місті Львові, яка складається з однієї житлової кімнати та кухні, загальна площа квартири становить 19, 4 кв.м; автомобіль БАЗ модель А079.14 Автобус-D, 2008 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) 38122585L72360 Y7FA817 колір жовтий, реєстраційний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВСС 063783 видане 26 березня 2008 року Львівським відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ; автомобіль БАЗ модель А079.14 Автобус-D, 2008 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) 38122585L72147 Y7FA756 колір жовтий, реєстраційний номер НОМЕР_2, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВСС 057419 видане 29 січня 2008 року Львівським відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ; автомобіль БАЗ модель А079.14 Автобус-D, 2008 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) 38122595L700789 Y7FA041 колір жовтий, реєстраційний номер НОМЕР_3, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу ВСС 083874 видане 16 вересня 2008 року Львівським відділом реєстраційно-екзаменаційної роботи ДАІ.

Згідно п.3 даного шлюбного договору майно, яке належить сторонам договору до вступу в шлюб, а також одержане під час шлюбу в дар та в порядку спадкування, є особистою власністю кожного з подружжя.

Згідно рішення Франківського районного суду м.Львова від 29 жовтня 2012 року шлюб між сторонами розірвано.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпоряджання своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Відповідно до 321 ЦК України, право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно до порядку, встановленого законом.

Згідно ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності, яким є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У ст.41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України).

Є встановленим, що 6 грудня 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири №1 у будинку №12а на вулиці Спокійній у місті Львові.

Крім того, 17 грудня 2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4 укладено договір дарування квартири №2 у будинку №12-а на вулиці Спокійній у місті Львові.

Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним на підставі статті 233 ЦК України. якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалась. Тяжким обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа(фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки, а особа, яка оскаржує правочин має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на тих умовах.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину повинно бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин).

Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування, суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного Кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Згідно із ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За п. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин справи, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п.п. 20, 23 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6 листопада 2009 року, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

У разі доведеності факту обману (тобто винних дій сторони в угоді) і безпосереднього впливу цього обману на волевиявлення іншої сторони укласти оспорювану угоду на зазначених в ній умовах, така угода може бути визнана недійсною.

Судом встановлено, що відповідач при укладенні оспорюваних договорів дарування повністю довіряла своєму синові, такі укладені та посвідчені у приміщенні нотаріальної контори, жодних умов щодо покладення на сторін будь-яких обов'язків не передбачалось. Договори були підписаний сторонами, дієздатність яких була перевірена.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що договори дарування були укладені у відповідності до вимог цивільного законодавства. Зі змісту договорів вбачається що їх суть, правові наслідки та умови їх настання були роз'ясненні дарувальнику в тому числі із зазначенням тих обставин, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. Належність вчинення цих договорів та добровільність волевиявлення ОСОБА_9 на укладення цих договорів підтверджується також і письмовими нотаріально посвідченими поясненнями приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8

Суд прийшов до відного висновку, що ОСОБА_6 зробила особисті розпорядження щодо належного їй майна вільно, що відповідало її внутрішній волі, а тому нема підстав для визнання договорів дарування недійсними з підстав, передбачених ч.1 ст. 215 ЦК України.

Згідно ч.1 п.1 ст.346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.

Із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_4, обдарований за договором дарування №4792/06.12.2012 посвідченим приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу ОСОБА_7, в Обласному КП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_5 реєстраційний номер 38457616, номер запису 21900 в книзі 39, та згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно обдарований за договором дарування р.№2267/17.12.2012 посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу ОСОБА_8, в Обласному КП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєстрував за собою право власності на квартиру АДРЕСА_6 реєстраційний номер 38601898, номер запису 5055 в книзі 1, чим фактично прийняв дар у свою власність.

В супереч твердженням відповідача ОСОБА_2 позивач ОСОБА_4 вчинив дії щодо фактичного прийняття у власність подарованого майна, та у встановлений законом спосіб оформив за собою право власності на спірні квартири, здійснив відповідну державну реєстрацію своїх прав.

На підставі аналізу наявних у справі доказів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_4 на законних підставах набув у власність квартири №1 та №2 у будинку №12а по вулиці Спокійній у м.Львові.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав і обовязків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Кожен, чиї права і свободи, викладені у цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України.

Згідно з вимогами ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 391 ЦК визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

З довідки з місця проживання про склад сімї і прописки №1523 від 3 грудня 2012 року виданої ЛКП «Навколо Базару» по вулиці Спокійній 12а/1 вбачається, що в квартирі зареєстровані ОСОБА_4 та ОСОБА_2

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі без згоди позивача. Відповідач ОСОБА_2 зареєстрована у даній квартирі за згодою попереднього власника ОСОБА_9, не здійснює оплати житла, ігнорує вимоги щодо усунення перешкод в користуванні ОСОБА_4 своєю квартирою.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло.

Конституцією України в ст.41 та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Права власника житлового будинку чи квартиривизначеніст.383 ЦК Українитаст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Зі змісту ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень Конституції України, принципівЄвропейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод право власності є непорушним.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. (Правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-709цс16).

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами ЦК України.

Зміст ст. 405 ЦК України передбачає, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом. Право користування житлом втрачає член сімї власника у разі відсутності без поважних причин понад один рік.

Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірне житло власника, але на час розгляду справи не є членами його сімї.

Захищаючи права власності громадян, суд усуває перешкоди у користуванні цією власністю.

Відповідно до роз»яснень п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім»ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону( особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З врахуванням зазначеного,суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім»ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім»ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім»ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Згідно з положеннями ЖК України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла у подружжя не виникло право спільної власності), їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст.64, ч.3 ст.156 ЖК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не є членом сім»ї ОСОБА_4, оскільки такий є колишнім чоловіком його матері ОСОБА_6, шлюб між якими розірвано 29 жовтня 2012 року.

Відповідач ОСОБА_2 в даній квартирі проживає без згоди ОСОБА_4, не оплачує комунальні послуги, своєю поведінкою чинить перешкоди у користуванні даною квартирою, чим порушує його право власності

На підставі наяаних у справі доказів суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволення позовних вимог щодо виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1.

Є встановленим, що на момент укладення спірних договорів, було передбачено усі істотні умови, з»ясовано та перевірено вільну волю сторін договорів, які погодились з умовами договорів, укладені договори були добровільно підписані сторонами, що свідчить про їхнє вільне волевиявлення на укладення договорів, їм було розяснено усі наслідки підписання таких договорів.

Згідно із ч.ч.1,2 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Судом враховано висновок експерта №941 від 23 червня 2016 року судової будівельно-технічної експертизи, згідно якого реконструкція квартир №1 та №2 в будинку №12 і квартири АДРЕСА_7 мала місце, однак встановити в якому році проводилась реконструкція квартир експертним шляхом не надається можливим.

Твердження ОСОБА_2 про те, що станом на момент укладення оспорюваних ним договорів вказані квартири не існували, не стосуються предмета доказування.

Матеріалами справи не підтверджено умисних дій обдарованого, направлених на обман дарувальника, а також відсутні докази, які б свідчили про здійснення ОСОБА_4 обманних дій по відношенні до ОСОБА_9 при укладанні даного договору.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції вірно виходив з того, що він не надав належних та допустимих доказів, які б давали підстави визнати договори дарування та шлюбний договір недійсними. Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, ст.ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді