Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Коротуна В.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до державного підприємства «Виробниче підприємство Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», третя особа - Первинна профспілкова організація Незалежної профспілки гірників України Державного підприємства «Виробниче підприємство Південний машинобудівний завод ім. О.М. Макарова», про визнання незаконними та скасування розпорядження, наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ОСОБА_4 звернулась до суду з указаним позовом, в якому просила визнати незаконним та скасувати розпорядження про звільнення її з роботи від 01 липня 2013 року № 1639, визнати незаконним та скасувати наказ державного підприємства «Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» (далі - ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова») № 1665 від 02 липня 2013 року про звільнення, поновити її на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 03 липня 2013 року до дня поновлення на роботі, стягнути з відповідача у рахунок відшкодування моральної шкоди у зв'язку з незаконним звільненням 100 000 грн.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, вона з 10 травня 2006 року працювала у ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» на посаді інженера-технолога 2 категорії комплексу № 85, а 02 липня 2013 року була звільнена з посади у зв'язку зі скороченням чисельності робітників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Враховуючи, що її звільнення було здійснене з порушенням норм трудового законодавства, зокрема не отримано згоди профспілки, не враховано переважне право на залишення на роботі, не попереджено про наступне звільнення за два місяці, а тому просила позов задовольнити.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від

02 квітня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ помічника генерального директора ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» Патоки В.В. № 1665 від

02 липня 2013 року про звільнення ОСОБА_4 з 02 липня 2013 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, поновлено ОСОБА_4 на посаді інженера-технолога 2 категорії комплексу № 85.

Стягнуто з ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» на користь

ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі

23 451 грн 12 коп. без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів, компенсацію за заподіяну моральну шкоду в сумі

2 000 грн, всього 25 451,12 грн.

Рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_4 та стягнення на її користь середньої заробітної плати в межах стягнення за один місяць в сумі 2 605 грн 68 коп. допущено до негайного виконання.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2014 року рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутих з ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» на користь ОСОБА_4 середнього заробітку, моральної шкоди та загальної суми, а також стягнутої на користь держави суми судового збору змінено, зменшено розмір стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу до 19 821 грн 78 коп. без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів, розмір моральної шкоди до 500 грн, розмір загальної суми до 20 321 грн

78 коп. та розмір судового збору на користь держави до 609 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 грудня 2017 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 08 липня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останнім рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2015 року рішення Бабушкінського районного суду

м. Дніпропетровська від 02 квітня 2014 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та в частині стягнення судового збору на користь держави скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 до ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова», третя особа - Первинна профспілкова організація Незалежної профспілки гірників України ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова», про визнання незаконними та скасування розпорядження, наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення апеляційного суду, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних у кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення ОСОБА_4 відбулось з порушенням норм трудового законодавства та процедури звільнення працівника за п. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки відповідачем не було враховано переважне право ОСОБА_4 на залишення на роботі, а профспілкова організація не надала згоди на звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 була звільнена з дотриманням процедури звільнення працівника за п. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки рішення профспілки про відмову в наданні згоди на звільнення позивача є необґрунтованим, при цьому відповідачем виконано вимоги ст. 42 КЗпП України щодо врахування переважного права на залишення на роботі.

Даний висновок суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з

03 вересня 2001 року працювала на різних посадах у відповідача, а з

17 грудня 2007 року - на посаді інженера технолога 2 категорії.

Наказом ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» № 160 від 27 березня

2013 року було заплановано проведення скорочення чисельності та штату керівників, спеціалістів, службовців на 15 % з 10 червня 2013 року.

З цим наказом позивач була ознайомлена 08 квітня 2013 року.

03 червня 2013 року на адресу Первинної профспілкової організації Незалежної профспілки гірників України ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» було направлено подання про надання згоди на звільнення з підприємства ОСОБА_4, інженера-технолога 2 категорії МК № 85, у зв'язку зі скороченням чисельності штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до наказу ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» № 1665 від

02 липня 2013 року ОСОБА_4 було звільнено з посади інженера-технолога 2 категорії комплексу № 85 за п. 1 ст. 40 КЗпП України, починаючи з 02 липня 2013 року.

Згідно з актом від 02 липня 2013 року ОСОБА_4 відмовилась від ознайомлення з копією наказу про її звільнення, а також від отримання своєї трудової книжки.

02 липня 2013 року з ОСОБА_4 було проведено остаточний розрахунок у розмірі 5 507 грн 20 коп.

Відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету № 10 від 08 липня 2013 року та профспілкової організації Незалежної профспілки гірників України ДП «ВО ПМЗ ім. О.М. Макарова» профспілковим комітетом було прийнято рішення про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_4

Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями з ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

При скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці ( ч. 1 ст. 42 КЗпП України).

За положеннями ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1-5, 7 ст. 40 може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Встановивши, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності штату працівників, позивача було попереджено про наступне вивільнення за два місяці, переважного права залишення на роботі у позивача не встановлено, від запропонованої роботи ОСОБА_4 відмовилась, відповідач звернувся до профспілкової організації про надання згоди на звільнення ОСОБА_4, при цьому надана відмова профспілки не містить правового обґрунтування, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення позову.

Оцінка обґрунтованості рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_4 здійснена судом апеляційної інстанції з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 01 липня 2015 року № 6-703цс15.

Суд апеляційної інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, надав оцінку наявним в матеріалах справи доказам, законно та обґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_4 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у суді апеляційної інстанції та при їх дослідженні і встановленні судом було дотримано норми матеріального та процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про те, що судом апеляційної інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст.ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 02 вересня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

В.М. Коротун

Т.О. Писана