Провадження №2/760/1154/17

СОЛОМ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06 липня 2017 року Солом`янський районний суд м. Києва
в складі судді - Кицюк В.С.,
за участю секретаря Піддубняк І.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представника відповідача ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, пов"язаної з проходженням військової служби, -
В С Т А Н О В И В:
В грудні 2016 року позивач, посилаючись на ст.ст.23, 1167 ЦК України, звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь 20 000,00 грн. моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги з урахуванням пояснень в судовому засіданні наступним.
Так, позивач зазначає, що вона внаслідок протиправних дій відповідача стала інвалідом ІІІ групи, крім того, протиправні дії відповідача спричинили періоди перебування позивача у стресових станах, що все в своїй сукупності негативно відобразилося на стані її здоров`я та моральному самопочутті, оцінивши такі негативні явища на вищезазначену суму, яку вона просить стягнути з відповідача.
Позивач стверджувала, що вона неодноразово зверталася до відповідача із запитами, на які відповідач відповіді не надавав як того вимагає Закон України «Про звернення громадян», оскільки, на думку позивача, протиправно, перенаправляв такі її запити до військової частини.
В той же час, на питання чи оскаржувалися такі дії в рамках адміністративного судочинства, відповіла, що ні, такі «перенаправлення» не оскаржувалися. Натомість навела приклади оскарження дій та бездіяльності в порядку КАСУ Військової частини НОМЕР_1 .
Зауважила, що якби Міністерство оборони України вчасно відреагувало на такі її звернення, то це б не призвело до того, що вона в судовому порядку оскаржували дії, рішення чи бездіяльність військової частини, оскільки вважала, що відповідач має вплив як профільне міністерство на таку військову частину і в разі належного і вчасного реагування виключило б необхідність для неї потім звертатися в порядку КАСУ до суду із позовами щодо оскарження дій та бездіяльності Військової частини НОМЕР_1 . Самі такі її звернення до суду в порядку КАСУ зайняли багато часу, що також негативно відобразилося на моральному стані.
Представник позивача підтримав позов з підстав, викладених вище.
Представник відповідача категорично заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що для відшкодування шкоди в цивільному процесі слід довести позивачу факт протиправності дій відповідача, спричинену шкоду (моральну) позивачу та причинно-наслідковий зв`язок між такими діями відповідача і шкодою, завданою позивачу.
Натомість, продовжив, на даний час відсутній будь-який належний та допустимий доказ, який би підтвердив факт протиправності тих чи інших дій відповідача в конкретний період часу та за конкретних обставин по відношенню до позивача.
Щодо отримання позивачем групи інвалідності, то вважав, що взагалі неможна розглядати цей факт як підставу для стягнення з відповідача - Міністерства оборони України - моральної шкоди, оскільки група інвалідності і відповідно конкретне ускладнення стану здоров`я позивача сталося не внаслідок дій, тим більше протиправних, відповідача.
В даному контексті просив констатувати і відсутність причинно-наслідкового зв`язку.
Самі звернення позивача до суду в порядку КАСУ щодо оскарження дій чи бездіяльності військової частини вважав виключно правом позивача на судовий розгляд, який вона і реалізувала, і вважав відсутньою саме таку підставу в цивільному законодавстві України для звернення для відшкодування моральної шкоди реалізація права на судових захист. Тим більше не розумів, яке відношення Міністерство оборони України має до тих адміністративних справ за участю позивача і військової частини.
Щодо ймовірного ігнорування звернень чи скарг позивача до Міністерства оборони України, то зазначені обставини не підтвердив. Вважав, по-перше, що в рамках цивільного судочинства саме позивач повинен надати докази на підтвердження обставин заявлених позовних вимог, а по-друге, вважав, що ймовірне порушення відповідачем законодавства про звернення громадян не може бути предметом розгляду даного судового процесу, оскільки це є виключно преференцією адміністративного судочинства, і такі вимоги на даний час позивачем навіть не заявлені.
Заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України)
При цьому, згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Судовим розглядом встановлено, що 10.11.2016 засобами поштового зв`язку позивачем направлено Міністру оборони України скаргу від 09.11.2016 (а.с.14-20) щодо ймовірного порушення її прав військовою частиною НОМЕР_1 .
Позивач стверджує, що на дану скаргу ні Міністр оборони України, ні само міністерство відповіді їй не надало, натомість перенаправило цю скаргу для надання відповіді відповідній військовій частині.
Згідно ст.20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше 15 днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особа, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Згідно ст.24 Закону України «Про звернення громадян» особи, винні у порушенні цього Закону, несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, передбачену законодавством України.
Натомість позивач всупереч положенням ст.ст.57-60 ЦПК України не надає суду доказів цих обставин як передбачено положеннями ЦПК України до початку розгляду справи по суті, що відповідач на вищезазначене звернення позивача не відреагував, незважаючи на імперативні положення ч.1 ст.133 ЦПК України. Як вбачається із журналу судового засідання на стадії до початку судового розгляду позивачем та її представником також таких клопотань не заявлено.
Листи-відповіді представника Уповноваженого ВРУ з прав людини від 26.01.2017, 03.04.2017 (а.с.29-30) про те, що позивач з приводу ймовірної протиправної бездіяльності відповідача, яка полягає, на її думку, у порушенні законодавства про звернення громадян, зверталася до такого уповноваженого - не є доказом встановленого факту протиправності дій Міністерства оборони України і встановленого факту порушення законодавства про звернення громадян. Тим більше, суд приймає ту обставину, що в цій частині сама позивача не заперечує, що вона раніше не оскаржувала таку ймовірну бездіяльність відповідача. Це не є предметом розгляду і у цій справі.
В матеріалах справи наявні скарги позивача на адресу Міністра оборони України із відмітками про отримання відповідачем від 05.05.2015, 06.07.2015, 05.08.2015 (а.с.58, 67, 73), проте позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що такі звернення залишені без відповіді. Крім того, суд неодноразово під час розгляду даної справи акцентував увагу позивача на тому, що предметом даної справи не є порушення відповідачем законодавства про звернення громадян, оскільки на запитання суду позивач зауважила, що за її переконанням ці обставини не має необхідності встановлювати рішенням суду, оскільки вони, на її думку, встановлені вищенаведеними листами представника Уповноваженого ВРУ з прав людини від 26.01.2017, 03.04.2017 (а.с.29-30), що не може бути доказом «протиправності» дій відповідача, про що судом зазначено вище.
Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 ст.1167 ЦК України.
Позивачем не доведений факт протиправності дій чи бездіяльності, а також винесення протиправних рішень відповідачем у справі.
Щодо наявності шкоди і доведення цього факту позивачем у справі слід зазначити наступне.
Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.
Згідно ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях,яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно поданих позивачем документів їй встановлена ІІІ група інвалідності з 07.12.2016. В той же час, причиною інвалідності згідно довідки до акту огляду МСЕК є захворювання, пов`язані із проходженням військової служби (а.с.13). Серед підстав позову про стягнення моральної шкоди позивач не визначає стягнення сум саме у зв`язку з тим, що вона зазнала таких ушкоджень для свого здоров`я саме внаслідок проходження військової служби. Навпаки, підставою є те, що за її твердженням отримання такої групи інвалідності стало наслідком душевного хвилювання та стресу, яких вона відчула через ігнорування відповідачем її вищенаведених звернень до Міністра оборони України. Проте, зазначені твердження спростовуються як даною довідкою, так і наданими відповідачем довідкою про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках та свідоцтвом про хворобу №2181 (а.с.36, 38). Група інвалідності встановлена не від стресу чи душевних хвилювань.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичний чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації. Під немайновою шкодою, заподіяної юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв`язку із приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на заниження престижу чи підрив до її діяльності (ППВСУ «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»№4 від 31.03.1995)
На неодноразові запитання позивач не змогла чітко зазначити в чому і від чого вона відчуває сильні душевні хвилювання і в якому зв`язку вони перебувають і із якими діями чи бездіяльністю відповідача, та ким або чим встановлена протиправність останніх.
Щодо підстав стягнення з відповідача сум за звернення позивача до суду як компенсації моральної шкоди, оскільки позивач оскаржувала дії та бездіяльність військової частини, яка входить у структуру Міністерства оборони України, то в даному випадку слід також погодитися із представником відповідача, що реалізація громадянами свого права на судовий захист не може бути підставою для одночасного стягнення суми моральної шкоди за участь у таких судових засідання і зміну від цього свого звичного укладу життя, тим більше, що сама позивач не заперечує, що відповідач Міністерство оборони України не було учасником таких судових проваджень (а.с.79-116)
Таким чином, оцінюючи надані сторонами докази по справі в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв`язку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є недоведеними, відтак в їх задоволенні слід відмовити.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 4, 10-11, 57-59, 60-61, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -
В И Р І Ш И В:
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, пов"язаної з проходженням військової служби, - відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Солом`янський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання повного тексту рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом
Суддя В.С. Кицюк