АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
справа № 754/5364/17 головуючий у 1-й інстанції: Грегуль О.В.
апеляційне провадження № 22-ц/796/7519/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого Головачова Я.В.

суддів: Поливач Л.Д., Шахової О.В.

при секретарі Горак Ю.М.

розглянувши в судовому засіданні справу за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 16 травня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 16 травня 2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції і постановити нову ухвалу про задоволення заяви. Скаржник зазначає, що лише сам факт відчуження земельної ділянки, яка є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, іншій особі свідчить про порушення її майнових прав, а тому наявні підставі для вжиття заходів забезпечення позову.

ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції підтримали апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.

Відповідачі в суд апеляційної інстанції не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що у провадженні Деснянського районного суду міста Києва знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.

Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено намір відповідачів відчужити майно і що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Частиною 1 статті 151 ЦПК України визначено, що суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається на будь-які стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду (ч. 3 ст. 151 ЦПК України).

Статтею 152 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Як убачається з роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 2 грудня 2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Оскільки предметом спору є вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири, заявником обґрунтовано причини звернення із заявою про забезпечення позову, то колегія суддів вважає, що наявні підстави для вжиття заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на спірну квартиру.

Разом з тим, необхідності у вжитті додаткових заходів забезпечення позову у вигляді заборони подальшого відчуження спірної квартири не має.

Ураховуючи викладене, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 16 травня 2017 року скасувати і постановити нову ухвалу наступного змісту.

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1.

За даною ухвалою стягувачем є ОСОБА_1, адреса: АДРЕСА_2, а боржниками: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, адреса: АДРЕСА_3; ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_2, адреса: АДРЕСА_4.

Копію ухвали направити для відома та виконання Відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (02232, м. Київ, вул. Оноре де Бальзака, 64-Т).

Копію ухвали направити для відома та виконання до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (01044. м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 51-Б).

Строк пред'явлення до виконання 3 (три) роки.

В решті вимог заяви відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді: