Справа №587/1707/16-ц Головуючий у суді у 1 інстанції - Дашутін І. В.
Номер провадження 22-ц/788/802/17 Суддя-доповідач - Семеній Л. І.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 липня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Семеній Л. І.,

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Сумської області апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 квітня 2017 року

у справі за позовом Сумської філії Державного науково - дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно - санітарної експертизи до ОСОБА_3 про стягнення шкоди, заподіяної підприємству внаслідок ДТП,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що ОСОБА_3 перебував з ним у трудових відносинах та працював водієм. 20 жовтня 2015 року відповідач був відряджений на один день в Буринський район Сумської області. У зазначений день близько 19 години 00 хв. по вул. Прокоф'єва в м. Суми з вини останнього сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої був пошкоджений належний позивачу автомобіль ВАЗ 21154. Вартість заподіяної майнової шкоди становить 37 529 грн. 02 коп. Враховуючи, що з відповідачем був укладений договір про повну матеріальну відповідальність від 02 січня 2015 року та шкода була завдана ним не при виконанні трудових обов'язків, оскільки час і місце ДТП не відповідали маршруту руху, визначеному роботодавцем і зазначеному в наказі про відрядження, просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь завдану майнову шкоду в повному розмірі, у сумі 37 529 грн. 02 коп.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 06 квітня 2017 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь Сумського філіалу Державного науково - дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно - санітарної експертизи шкоду, заподіяну ним Сумському філіалу Державного науково - дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно - санітарної експертизи наслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 37529 грн. 02 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Сумського філіалу Державного науково - дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно - санітарної експертизи 1 378 грн. витрат по сплаті судового збору.

ОСОБА_3 не погодився з цим рішенням та оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі він посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи і порушення судом норм матеріального та процесуального права, та просить рішення змінити й ухвалити нове рішення, яким зменшити розмір матеріальної шкоди до його середнього місячного заробітку, тобто до суми в розмірі 3 271 грн. 38 коп.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що укладений договір між ним та позивачем про повну індивідуальну матеріальну відповідальність не має юридичної сили, так як його посада водія відсутня у Переліку затвердженого Постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС № 447/24 від 28 грудня 1077 року, які діють і на даний час.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_3 та його представника адвоката ОСОБА_4, які підтримали доводи апеляційної скарги з зазначених у ній підстав, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, з яким був укладений договір про повну матеріальну відповідальність, та яким було завдано майнової шкоди позивачу не при виконанні трудових обов'язків, оскільки час і місце ДТП не відповідали маршруту руху, визначеному роботодавцем і зазначеному в наказі про відрядження, має нести повну матеріальну відповідальність.

Проте, з таким висновком колегія суддів погодитись не може, оскільки він не відповідає обставина справи та вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 перебував з позивам у трудових відносинах та працював водієм 1 класу.

02 січня 2015 року між сторонами по справі було укладеного договір про повну матеріальну відповідальність.

Наказом директора Сумського філіалу Державного науково - дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно - санітарної експертизи № 123 від 20 жовтня 2015 року, ОСОБА_3 на автомобілі ВАЗ 21154, реєстраційний номер НОМЕР_1 разом з провідним лікарем ветеринарної медицини ОСОБА_5, був відряджений на 1 день, 20.10.2015 року, до Буринського району Сумської області (УВМ в Буринському районі).

20 жовтня 2015 року близько 19 год. 00 хв. в м. Суми по вулиці Прокоф'єва ОСОБА_3, керуючи автомобілем марки ВАЗ 21154, реєстраційний номер НОМЕР_1, що належить позивачу, проїхав на забороняючий сигнал світлофора регульованого пішохідного переходу, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем Mitsubishi Outlender, реєстраційний номер НОМЕР_2. Під час зіткнення обидва автомобілі зазнали механічних пошкоджень.

Вина ОСОБА_3 в порушенні Правил дорожнього руху України, внаслідок якого виникла дорожньо-транспортна пригода, встановлена постановою Сумського районного суду Сумської області від 25 квітня 2016 року, яка набрала законної сили.

В силу ч.3 ст.61 ЦПК України встановлені цією постановою обставини щодо виникнення дорожньо-транспортної пригоди з його вини не підлягають доказуванню.

З висновку № 008/2016 автотоварознавчого дослідження вартість матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля марки ВАЗ 21154, реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок ДТП, що сталася 20 жовтня 2015 року в цінах на дату проведення експертизи, без урахування ПДВ на роботи, матеріали та з урахуванням ПДВ на складові частини складає 37 529 грн. 02 коп.

Відповідно до ч. 1 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівника гарантуються шляхом установлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і в порядку, передбачених законодавством, і за умови, що така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ст. 132 КЗпП за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається тільки у випадках, зазначених у законодавстві.

Повна матеріальна відповідальність настає лише у випадках, передбачених ст. 134 КЗпП.

Згідно з п.1 ч. 1 цієї статті, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135 1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Статтею 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Перелік посад і робіт, що заміщаються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску) перевезення або застосування у процесі виробництва, затверджений постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС N 447/24 від 28 грудня 1977 року.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29 грудня 1992 року, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Як вбачається з зазначеного Переліку посада водія, як і виконувана ним робота, до нього не входять.

У правовому висновку Верховного Суду України від 25.04.2012 року у справі №6-16 цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) у вказаному Переліку не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з вини працівника шкоди.

За таких обставин укладений між сторонами спору договір про повну матеріальну відповідальність від 02 січня 2015 року не має юридичної сили, а тому відсутні правові підстави для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за завдану ним шкоду за п.1 ч.1 ст.134 КЗпЗ України.

Не вбачає колегія суддів і підстав передбачених п.7 ч.1 ст.134 КЗпП України для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності.

Відповідно до п.7 ч.1 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано не при виконанні трудових обов'язків.

Положення КЗпП «не при виконанні трудових обов'язків» слід розуміти як самовільне використання працівником майна власника в особистих цілях та всупереч інтересам власника.

Відповідно до ст. 138 КЗпП України тягар доказування в суді наявності умов, передбачених ст. 130 КЗпП України, покладається на власника.

Всупереч цим вимогам позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що на момент скоєння ДТП відповідач використовував належний позивачу автомобіль в своїх цілях чи не в його інтересах, чим не довів, що шкода була завдана ОСОБА_3 не при виконанні ним своїх трудових обов'язків.

З огляду на зазначене вбачається, що підстави для притягнення відповідача до відповідальності у повному розмірі шкоди, заподіяної підприємству внаслідок скоєння ДТП, відсутні.

Проте, враховуючи, що завдана шкода пов'язана з виконанням відповідачем трудових обов'язків, він має нести матеріальну відповідальність згідно зі ст. 132 КЗпП України у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку, який згідно з довідкою від 14 квітня 2017 року, складає 3 271 грн. 38 коп. (а.с. 56). Оскільки розмір прямої дійсної шкоди перевищує розмір середньомісячного заробітку відповідача, тому з останнього на користь позивача підлягає стягненню 3271 грн. 38 коп. на відшкодування майнової шкоди.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що у суду не було підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, а тому рішення суду першої інстанції на підставі ст. 309 ЦПК України підлягає зміні.

Згідно ч.5 ст. 88 ЦПК України пропорційно до задоволених вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у сумі 119 грн. 89 коп. за розгляд справи в суді першої інстанції, а з позивача на користь відповідача - у сумі 1 379 грн. 38 коп. за розгляд справи апеляційним судом.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Сумського районного суду Сумської області від 06 квітня 2017 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Сумського філіалу Державного науково - дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно - санітарної експертизи шкоду, заподіяну ним Сумському філіалу Державного науково - дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно - санітарної експертизи внаслідок дорожньо - транспортної пригоди в розмірі 3 271 грн. 38 коп., а не 37 529 грн. 02 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Сумського філіалу Державного науково - дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно - санітарної експертизи 119 грн. 89 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з Сумського філіалу Державного науково - дослідного інституту з лабораторної діагностики та ветеринарно - санітарної експертизи на користь ОСОБА_3 1 379 грн. 38 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді: