Справа № 713/565/17
Провадження №2/713/311/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.06.2017 м. Вижниця

Вижницький районний суд Чернівецької області в складі головуючого судді Кириляк А.Ю., за участі секретарі Перепелиця Т.І., сторін та представників розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вижниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

В позові вказувала, що 25.08.2010 року Вижницьким районним судом Чернівецької області ухвалено рішення про стягнення з відповідача на її користь 51753,89 грн..

З моменту прийняття рішення і до цього часу на виконанні у Вижницькому РВ ДВС перебуває виконавче провадження щодо стягнення з відповідача на її користь цієї суми.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області не виконане. Відповідач не сплатив жодної копійки.

Просить стягнути з відповідача її користь 56258,60 гривень, зокрема: 10094,13 грн., як три проценти річних від простроченої суми за період 01.10.2010 року по 31.03.2017 року включно ; 46164,47 грн. як індекс інфляції за весь час прострочення (жовтень 2010 року - лютий 2017).

Позивач в судовому засіданні позивач підтримала позов просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали ,вважали, що позивач звернулася в суд з позовом поза межами строку позовної давності, просили в позові відмовити.

Суд, заслухавши доводи сторін дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду (ч. 5 ст. 509 ЦК України).

Зобов'язання припиняється на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України), ці підстави зазначені в статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК України, за відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України

Стаття 625 ЦК України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення , а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) у відповідності до положень постанови Вищого господарського суду України від 05.04.2011 року № 23/466 та листа Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97 р.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Судом встановлено, що згідно заочного рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 25 серпня 2010 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задоволено. Стягнуто з відповідача на користь позивача 51753,89 гривень. Рішення набрало законної сили .

26 листопада 2010 року надіслано до Вижницького районного відділу ДВС по цивільній справі за № 2-536/10 виконавчий лист .

Згідно відповіді Вижницького районного відділу ДВС від 04.04.2017 року боржником ОСОБА_2 Рішення суду від 25.08.2010 року не виконано.

Позивачкою заявлено суму боргу із якої розраховуються інфляційні витрати та 3% річних 51753,89 грн., яка складається із заборгованості за договорами позики 51122,69 грн. (згідно рішення суду 25.08.2017 року ), державного мита, та ІТЗ грн.

Однак, відповідно до аналізу практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, підготовленого Верховним судом України, судам слід мати на увазі, що грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК України, передбачають насамперед договірні правовідносини. Водночас під час розгляду даної категорії справ у судів викликає труднощі питання застосування відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, до недоговірних, зокрема, деліктних зобов'язань.

Таким чином, інфляційні витрати та 3% річних розраховуються із суми самої заборгованості, а не із судових витрат .

Так, згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Станом на сьогоднішній день відповідачем заборгованість не погашено.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Позивачка звернулася до суду із вказаною позовною заявою 30 березня 2017 року, та просить стягнути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми за період з 01 жовтня 2010 року по 31.03.2017 року.

Однак, 18 травня 2017 року відповідач та її представник звернулися до суду заявою про застосування строків позовної давності та просять у задоволенні позовних вимог відмовити у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позивачкою ставляться позовні вимоги з 01 жовтня 2010 року по 31 березня 2017 року.

До суду з позовом вона звернулася 30 березня 2017 року, тобто, за період з 01 жовтня 2010 року по 30 березня 2014 року вона звернулася із пропуском встановленого статтею 257 ЦК України строку позовної давності.

Тому в задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

Таким чином підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми за період з 30.03.2014 року по 30.03.2017 року, із суми боргу 51122.,69 грн.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" - індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики.

З урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання та відповідно до роз'яснення Верховного Суду України від 3 квітня 1997 року № 6.2.- 97 р. "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" сума боргу з урахуванням індексу інфляції за період з 30 березня 2014 року по 30 березня 2017 року становить 50156,91 грн..

Крім того, відповідач повинен сплатити позивачу 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, що складає 4609,45 грн. із наступного розрахунку:

Розрахунок 3 % річних розраховується за формулою:

Сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де

С сума заборгованості,

Д кількість днів прострочення,

В нашому випадку сума заборгованості складає 51122,69 грн.

Кількість днів прострочення складає: з 30 березня 2014 року по 30 березня 2017 року 1097 дні.

Сума санкції = 51122,69 х 3 х 1097 : 365 : 100

Сума санкції = 4609,45 грн.

У абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч.1ст.598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст.ст.599-601,604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другоюстатті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей526,599 ЦК України.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

За таких обставин, стягненню підлягають сума індексу інфляції, яку просить стягнути позивач у позові у розмірі 50156,91 грн. та три відсотки річних у розмірі 4609,45 грн..

На підставі наведеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення із стягненням з відповідача на користь позивача понесених ним судових витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

На підставі ст.ст.2, 15,256,257. 526, 530, 536, 611, 612, 625, 1050, 1054 ЦК України, керуючись ст.ст.3, 10, 60, 84, 88, 212-215, ЦПК України, суд ,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу , - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1,ІНФОРМАЦІЯ_3 жительки с. Мигове Вижницького району Чернівецької області, суму інфляційних витрат та трьох відсотків за період 30.03.2014 року по 30.03.2017 року в сумі 54766,36 (пятдесят чотири тисячі сімсот шістдесять шість гривень 36 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, жительки с. Мигове Вижницького району Чернівецької області, судовий збір у сумі 640 (шістсот сорок ) гривень.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Чернівецької області через Вижницький районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: А. Ю. Кириляк