АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 528/219/17 Номер провадження 22-ц/786/1723/17Головуючий у 1-й інстанції Татіщева Я. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого Пікуля В.П.,

суддів: Обідіної О.І., Панченка О.О.,

при секретарі Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Селянського фермерського господарства «КАМІЛА» на рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 05 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 сільської ради Гребінківського району Полтавської області про визнання права власності на нежитлове приміщення ангару,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року позивачі звернулися до суду з позовом у якому просили: визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення ангару № 3, що знаходяться за адресою: вул. Миру, 156, с. Рудка Гребінківського району Полтавської області та цілому складається з «А-1» - нежитлового приміщення (ангару) (загальною площею 147,4 кв.м.);

визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення ангару № 3, що знаходиться за адресою вул. Миру, 156, с. Рудка Гребінківського району Полтавської області та в цілому складається з «А-1» - нежитлового приміщення (ангару) (загальною площею 147, 4 кв.м.);

судові витрати віднести на рахунок першого позивача.

Свої позовні вимоги обґрунтовували тим, що в результаті розпаювання СТОВ «Рудківське» ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було обраховано та видано майнові сертифікати на загальну суму 37 948 грн. Згідно розрахунку їм виділено майно на суму 21656, 99 грн., тобто 57,07 % від суми загального майнового паю. Майном, яке вони отримали відповідно до протоколу № 3 від 03 березня 2004 року стало приміщення № 3 ангару для сільськогосподарського техніки, що знаходиться за адресою: вул. Миру, 156, с. Рудка Гребінківського району Полтавської області.

В позасудовому порядку позивачі не мають можливості оформити право власності на спірний ангар через відсутність таких підстав, передбачених чинним законодавством.

Рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 05 квітня 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення ангару № 3, що знаходяться за адресою вул. Миру, 156, с. Рудка Гребінківського району Полтавської області та в цілому складається з «А-1» - нежитлового приміщення (ангару) (загальною площею 147,4 кв.м.).

Визнано за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення ангару № 3, що знаходиться за адресою вул. Миру, 156, с. Рудка Гребінківського району Полтавської області та в цілому складається з «А-1» - нежитлового приміщення (ангару) (загальною площею 147, 4 кв.м.).

Судові витрати винесені на рахунок першого позивача.

Із рішенням суду непогодилось Селянське фермерське господарство (далі СФГ) «Каміла», яке його оскаржило посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У запереченнях на апеляційну скаргу представник позивачів просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, вважає, що рішенням права СФГ «Каміла» не порушено, а рішення суду відповідає вимогам закону і не може бути скасовано лише з формальних підстав.

В судове засідання представник СФГ «Каміла» не заявився, надавши суду заяву у якій просить розглядати справу без його участі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

Відповідно до норми ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

За правилами п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

У постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі за № 6-885цс15 викладена правова позиція, згідно якої згідно з п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Із матеріалів справи вбачається, що СФГ «Каміла», відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства від 14 лютого 2008 року (серія ПО № 147608) в особі ОСОБА_5 має право на пайовий фонд майна колективного сільськогосподарського підприємства КСП ім. Чапаева реорганізованого в СТОВ «Рудківське» с. Рудка. Загальна вартість майна пайового фонду три міліонна пятсот одинадцять тисяч, а частка СФГ «Каміла» в особі ОСОБА_5 визначена в розмірі 1 288 578, 60 грн.

Оскільки судом першої інстанції вирішено питання щодо визнання за позивачами права власності на майно, яке входить до пайового фонду, СФГ «Каміла» має право оскаржити рішення суду, оскільки воно стосується його прав та обовязків щодо пайового фонду реорганізованого підприємства.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що позивачі в результаті розпаювання колективного сільськогосподарського підприємства отримали майновий пай, який в цілому складається з «А-1» нежитлового приміщення (ангару) (загальною площею 147, 4 кв.м.), згідно технічного паспорту на спірну нежитлову будівлю.

При цьому, позивач обґрунтовував свої вимоги, а суд керувався нормами ч. 1 ст. 328, ч. 2 ст. 15, ч. 1 п. 1 ст. 16 та ст. 292 ЦК України.

Проте, колегія суддів не може погодитися із таким рішенням суду з наступних підстав.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України).

У Постанові Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» (п. 11) Верховним Судом України викладена правова позиція, відповідно до якої, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. 1 та 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції не врахував вимоги ст. 15 ЦПК України, оскільки зі змісту позовних вимог не вбачається, що цивільні права, свободи чи інтереси позивачів якимось чином порушено, не визнано або оспорено відповідачем ОСОБА_4 сільською радою Гребінківського району Полтавської області.

При цьому, колегією суддів встановлено, що позивачі у позовній заяві та при розгляді справи не обґрунтували та не надали доказів порушення, невизнання або оспорювання свого права зі сторони відповідача ОСОБА_4 сільською радою Гребінківського району Полтавської області.

Сам голова ОСОБА_4 сільської ради заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, пояснив, що сільська рада права позивачів не оспорювала.

Також слід звернути увагу, що Верховним Судом України у ряді постанов, зокрема: постанові від 24 червня 2015 року (справа № 6-318цс15); постанові від 18 листопада 2015 року (справа № 1858цс15) викладена правова позиція, у якій Верховний Суд України зазначив, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

При цьому, за правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Отже, ст. 392 ЦК України не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Окрім того, відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

У висновках зробленому Верховним Судом України у постанові від 28 вересня 2016 року по справі № 6-1243 цс16; постанові від 14 вересня 2016 року по справі № 6-1219цс16 зазначено, що можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України).

Тобто, у даній справі позивачі повинні довести, що право власності на спірний обєкт нерухомості у них виник у вставленому законом порядку, а відповідач сільська рада оспорює чи заперечує дане право.

Однак, матеріалами справи доводиться виникнення права спільної часткової власності позивачів на майно реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства (свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства), однак відсутні дані про виникнення у позивачів права власності по 1/2 частині нежитлового приміщення ангару № 3, що знаходиться за адресою вул. Миру, 156, с. Рудка Гребінківського району Полтавської області, та в цілому складається з «А-1» - нежитлового приміщення (ангару) (загальною площею 147, 4 кв.м.) та, що сільська рада оспорює право позивачів на вищевказаний обєкт нерухомого майна.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що після проведення паювання майна, власність змінила свою форму із колективної на спільну часткову.

При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що оскільки після проведення паювання майна, власність змінила свою форму із колективної на спільну часткову, а відносини між співвласниками майна регулюється, зокрема, нормами Цивільного Кодексу України глави 26 розділу І книги третьої (чи відповідними нормами ЦК України 1963 року, якщо поділ відбувався до набрання чинності ЦК України).

Крім того, питання про виділення майнових паїв в натурі врегульовано Законом України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указом Президента України «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектора економіки» від 29 січня 2001 року № 62/2009, постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки», Наказом Міністерства аграрної політики України від 14 березня 2001 року № 62 «Про затвердження Порядку розподілу та використання майна реорганізованих колективних сільськогосподарських підприємств» (далі - Порядок), Рекомендаціями щодо порядку здійснення права спільної часткової власності власниками майнових паїв колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, затверджених наказом Міністерства аграрної політики України від 20 травня 2008 року № 315 (далі - Рекомендації).

Порядок виділення частки майна передбачено пунктами 4.1, 4.2, 4.3 Рекомендацій, відповідно до яких, зокрема, співвласник, який виявив бажання отримати в натурі належну йому частку майна подає уповноваженій особі, а у разі її відсутності - зборам співвласників відповідну заяву; частка з майна, що перебуває у спільній частковій власності, виділяється її співвласнику в натурі; для виділення спільної частки в натурі співвласник може об'єднати свою частку з частками інших співвласників, які виявили бажання отримати їх у натурі; якщо виділення в натурі частки з майна, що перебуває у спільній часткові власності, є неможливе (неподільна річ), співвласник, який виявив бажання отримати її в натурі, має право на одержання від інших співвласників матеріальної, у тому числі грошової компенсації вартості його частки.

Таким, чином, співвласники розпайованого майна колективного сільськогосподарського підприємства мають право отримати свій майновий пай лише у вигляді та розмірі визначеному рішенням зборів співвласників паїв або у порядку виділу своєї частки із спільного майна шляхом пред'явлення позову до всіх інших співвласників на підставі положень ЦК України та інших норм законодавства, які регулюють відносини між членами спільної часткової власності.

Однак, вимоги про поділ, виділення із спільної часткової власності позивачі по даній справі не заявляли, а як уже зазначалося, докази виділення позивачам саме у натурі частки у майні та виникнення на неї права, як на окремий обєкт нерухомого майна, щодо якого вони заявили вимоги матеріалами справи не підтверджується.

При цьому, посилання представника позивачів про виникнення у відповідачів права власності на вказану у позові частку нежитлового приміщення ангару № 3 не підтверджується матеріалами справи.

Так, акт про передачу та прийом майна, яке належить на праві спільної часткової власності громадянам співвласника реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства від 03 березня 2004 року; довідка про вартість переданого майна від 29 жовтня 2004 року та інші матеріали жодним чином не свідчать про виділення позивачам у натурі спірної частки ангару, в наслідок якого відбулося припинення правового режиму спільної часткової власності на майно реорганізованого колективного сільськогосподарського підприємства.

Тобто, позивачами не надано доказів припинення права спільної часткової власності та виникнення у них права власності по 1/2 частині нежитлового приміщення ангару № 3, що знаходиться за адресою вул. Миру, 156, с. Рудка Гребінківського району Полтавської області та в цілому складається з «А-1» - нежитлового приміщення (ангару) (загальною площею 147, 4 кв.м.) чи зміни часток у праві спільної часткової власності та виникнення у них, у порядку встановленому законом, права власності на це майно.

Відтак, як вище зазначалося, положення ч. 1 ст. 328, ст. 292 ЦК України застосовуватися не можуть, а позов про виділення своєї частки із спільного майна шляхом пред'явлення позову до інших співвласників не заявлявся.

Безпідставними є посилання представника позивача про те, що власником однієї з частин вказаного ангару загальною площею 507 кв.м. є ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а інші права власності на вказане майно не зареєстровано тому, що право власності на вказаний ангар не зареєстровано і за позивачами.

Не можуть бути підставою для закриття апеляційного провадження пояснення представника відповідача, що у СФК «Каміла» право спільної часткової власності виникло лише 14 лютого 2008 року тому, що як встановлено будь-які переконливі докази, що у встановленому законом порядку право спільної часткової власності на спірне майно припинилося відсутні, а тому з моменту отримання свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства СФК «Каміла» стало співвласником майна.

Враховуючи ту обставину, що підставою визнання права власності позивачі обґрунтовували наявністю свідоцтв про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства, а докази припинення права спільної часткової власності щодо спірної частини ангару суду не надано, СФК «Каміла» має право як співвласник оскаржити рішення суду, а підстави для закриття апеляційного провадження відсутні.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суду неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 сільської ради Гребінківського району Полтавської області про визнання права власності на нежитлове приміщення ангару

Крім того, із позивачів на користь особи, що подала апеляційну скаргу, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, слід також стягнути судові витрати понесені нею при сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі по 352 грн. (704/2 = 352).

Керуючись ст. 303, п.п.3,4 ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 309, ст.316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу Селянського фермерського господарства «КАМІЛА» - задовольнити.

Рішення Гребінківського районного суду Полтавської області від 05 квітня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 сільської ради Гребінківського району Полтавської області відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Селянського фермерського господарства «КАМІЛА» по 352 грн. судового збору з кожного за подання апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржено протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.П. Пікуль

Судді: О.І. Обідіна

ОСОБА_8