СОЛОМ'ЯНСЬКИЙ РАЙННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2017 року Солом'янський районний суд міста Києва

в складі судді Кицюк В.С.,

за уастю секретаря Піддубняк І.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи Дев'ята Київська державна нотаріальна контора, Третя Київська державна нотаріальна контора, Головне територіальне управління юстиції в м. Києві, про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

В липні 2015 року позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 від 19.01.2009, посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Майданником І.В., зареєстрований в реєстрі за №7-74, та вирішити питання про судові витрати.

В обгрунтування позовних вимог з урахуванням пояснень представника в судовому засіданні позивач посилалася на наступне.

Так, позивач разом із членами своєї родини є власником квартири АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5, яка була матір'ю позивача, та яка була також співвласником вищезазначеної квартири.

Позивач зазначає, що зовсім випадково вона дізналася про те, що померла мати за час свого життя склала заповіт на відповідача, який на даний час позивач оспорює, оскільки впевнена, що мати на час посвідчення такого заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати через стан свого здоров'я, тому що хворіла на шизофренію. Мати також перебувала на обліку в Київській міській клінічній психоневрологічній лікарні та періодично проходила лікування в Київському міському психоневрологічному диспансері №5.

Посилаючичь на положення ст.ст.215 ЦК України, ч.1 ст.255 ЦК України, просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні категорично заперечувала проти задоволення позову, вважала доводи позивача та його представника надуманими та такими, що не підтверджені належними та допустимими доказами у справі, просила врахувати свідчення свідка ОСОБА_7, свідчення якого не враховані експертом під час проведення у справі відповідної психіатричної експертизи, у зв'язку із чим, просила не приймати до уваги і висновок такої експертизи.

Треті особи своїх представників в суд не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Їх неявка не передшкоджає розгляду справи.

Заслухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.214 ЦПК України)

При цьому, згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України саме сторони повинні надати докази на підтвердження обставин, якими обгрунтовуються позовні вимоги.

З матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 у віці 77 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.7)

19.01.2009 ОСОБА_5 склала заповіт, в якому заповіла належну їй на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 - відповідачу у справі. Посвідчений такий заповіт державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Майданником І.В., зареєстрований в реєстрі за №7-74 (а.с.56 на звороті)

Згідно свідоцтва про право власності на житло вищезазначена квартира на праві власності належить позивачу, померлій, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в рівних частках (а.с.16)

Також всі зазначені особи були зареєстровані в цій квартирі та проживали однєю сім'єю, що підтверджується довідкою КП "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом'янського району м. Києва" (а.с.15)

В свою чергу, згідно свідоцтва про народження - позивач є сином ОСОБА_5 (а.с.14)

З матеріалів витребуваної спадкової справи вбачається, що 17.04.2015 відповідач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_5 (а.с.55 на звороті)

Перевіряючи доводи позивача суд приймає до уваги наступні докази у справі.

Так, згідно лікарського свідоцтва про смерть №192 від 17.03.2015 померла ОСОБА_5 вдома. Смерть настала внаслідок хронічної ішемічної хвороби серця (а.с.8)

Згідно довідки серії А-68 померла мала ІІ групу інвалідності - "загальне захворювання" (а.с.10)

Згідно відповіді Київського міського психоневрологічного диспансеру №5 ОСОБА_5 перебувала в диспансері на обліку (а.с.64), також проходила лікування і в КНП Центрі первинної медико-санітарної допомоги №2 Солом'янського району м. Києва (а.с.65)

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №454 від 10.06.2016 ОСОБА_5 при оформленні та при підписанні заповіту 19.01.2009 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, страждала стійким хронічним психічним захворюванням шизофренія, параноїдна форма, безперервно-прогредієнтний тип перебігу, апатико-дисоціативний дефект (а.с.131)

Суд не погоджується із доводами представника відповідача, що слід оцінити висновок такої експертизи критично, оскільки сама експертиза проведена на підставі рішення суду і даній справі, експерт попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідом неправдивого висновку, мотивувальна частину даного висновку також є обгрунтованою, експерт дослідив і витребувану судом медичну документацію, і пояснення допитаних в судовому засіданні свідків.

Твердження представника відповідача про те, що не раховані експертом свідчення їх свідка ОСОБА_7 спростовані мотивувальною частиною даного висновку (а.с.131)

Таким чином, суд приймає даний висновку як доказ обгрунтованості підстав позову позивача.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 також кожний окремо пояснили, що були знаоймі із родиною позивача та померлою, що дійсно за час свого життя померла мала певні відхилення від норми в плані психічного здоров'я. Також зазначали, що померл могла заблукати в власному під'їзді, могла не впізнавати родичів, також не впізнавала своїх сусідів.

Зокрема, свідок ОСОБА_11 акцентувала увагу на тому, що померла була неадекватною людиною, часто хворіла, забувала, не впізнавала її, інших раніше знайомих осіб, могла забути взагалі де живе.

Свідок ОСОБА_12, яка була сусідкою померлої, також свідчила про те, що їй відомо, що померла лікувалася в психіатричних лікарнях, вона знала, що померла була психічно хворою людиною.

Свідок ОСОБА_13 повідомила, що дійсно певні відхилення у стані психічного здоров'я у померлої за час її життя спостерігалися, більше всього те, що вона нікого могла не впізнати, блукала.

Свідок ОСОБА_14 - рідна сестра померлої - зазначила, що померла захворіла на психічну хворобу через її згвалтування у 17 років. Лікування вона проходила з 20 років.

Також був допитаний свідок з боку відповідача - ОСОБА_15, який зазначив, що він був знайомий із померлою, зустрічався два раз на дачі, вони разом розмовляли, заважив, що у нього склалося враження, що вона нормально людина.

Суд звертає увагу відповідача на те, що свідок ОСОБА_15 надав свою особисту оцінку стану померлої за наслідками спілкування із нею лише 2 рази, в той час як свідки позивача знали померлу тривалий час та тривалий час підтримували із нею спілкування та фактично мали можливість за нею тривалий час спостерігати.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)

Згідно ч.ч.3, 5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст.255 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані із його недійсністю.

Досліджені в судовому засіданні докази в своїй сукупності дають підстави стверджувати, що позовні вимоги є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10-11, 57-59, 60-61, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи Дев'ята Київська державна нотаріальна контора, Третя Київська державна нотаріальна контора, Головне територіальне управління юстиції в м. Києві, про визнання заповіту недійсним, - задовольнити в повному обсязі.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 від 19.01.2009, посвідчений державним нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори Майданником І.В., зареєстрований в реєстрі за №7-74.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Солом`янський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Суддя В.С. Кицюк