Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/1172/15-ц Головуючий у 1-й інст. Галасюк Р. А.
Категорія 43 Доповідач Галацевич О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення витрат на утримання спільного майна,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 травня 2015 року,

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду із зазначеним позовом, у якому просили стягнути з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 сплачені ними у період з 01.12.2011 до 01.12.2014 платежі за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у сумі 4969,77 грн., за надані послуги з опалення у сумі 945,00 грн., кошти за ремонт вхідних дверей у квартиру у сумі 186,66 грн., усього на загальну суму 16133,43 грн., а також моральну шкоду, яку оцінили у 10000,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог посилалися на те, що їм та відповідачам на праві спільної часткової власності належить квартира АДРЕСА_1, проте останні не вчиняють жодних дій, спрямованих на утримання, ремонт, облаштування та догляд за нею, тому всі витрати несуть вони (позивачі).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 травня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити їх позовні вимоги.

На їх думку, судом першої інстанції помилково не було враховано, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, оскільки забезпечені окремим житлом, проте мають нести витрати з утримання, ремонту, облаштування квартири, співвласниками якої вони є. Будь-яких перешкод відповідачам у користуванні квартирою вони не чинять. Крім того, вважають, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні позовної вимоги щодо відшкодування заподіяної їм відповідачами моральної шкоди.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 30 серпня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове - про відмову у задоволенні позову з інших правових підстав.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 травня 2017 року вищевказане рішення Апеляційного суду скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши пояснення осіб, які зявились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі чинять перешкоди відповідачам у користуванні квартирою, з їх вини останні не проживають у квартирі, а тому не повинні відшкодовувати витрати на утримання та зберігання спільного майна.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, який, вирішуючи спір, правильно визначив характер спірних правовідносин, застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, й оцінивши усі зібрані у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Так, згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 358 ЦК України передбачено порядок здійснення права спільної часткової власності.

За змістом ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном (ст. 360 ЦК України).

Участь кожного співвласника у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна означає необхідність несення витрат, які є об'єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Кожен співвласник зобов'язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто із співвласників укладає правочин або здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які зробили необхідні витрати на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника або співвласників їх відшкодування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_2. Загальна площа квартири становить 51,4 кв. м., жила площа - 28,1 кв. м. Квартира складається із двох відокремлених жилих кімнат, площею 10,2 кв. м. і 17,9 кв. м. та підсобних приміщень (а. с. 7, 9-10 т. 1).

Відповідно до відповіді КП ВЖРЕП № 9 від 01.08.2016 № 3/475 особовий рахунок по вказаній квартирі відкрито на ОСОБА_10 (а. с. 179 т. 1). Згідно довідки КП «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради № 2370/6 від 05.08.2016 особовий рахунок на послуги теплопостачання спірної квартири відкрито на цю ж особу (а. с. 181 т. 1).

ОСОБА_10 померла 11.03.2008 (а.с. 186 т.1).

Згоди щодо порядку користування вказаною квартирою між сторонами не досягнуто.

У матеріалах справи наявні довідки КП ВЖРЕП № 9 від 27.11.2014 № 105 та від 30.04.2015 № 78, видані ОСОБА_10 про відсутність боргу за надані послуги з опалення, гарячого водопостачання, утримання будинку та прибудинкових споруд (а. с. 72, 244 т. 1).

Позивачі на підтвердження оплати послуг за опалення, утримання будинку та прибудинкових споруд, надали відповідні квитанції, платежі за якими здійснені від імені ОСОБА_10 у спірний період (193-221 т. 1). Крім цього, надали квитанцію про вартість дверей, якими, як зазначають останні, були замінені попередні двері в квартиру, які прийшли у непридатність (а.с. 14 т. 1).

Частина 3 ст. 61 ЦПК України визначає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено судом, рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 18 жовтня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 18 січня 2011 року, було задоволено позов ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_12 в частині їх вселення у квартиру АДРЕСА_2 та зобов'язано ОСОБА_13, ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не чинити позивачам перешкоди в користуванні житлом, передати ключі від спірної квартири. У задоволенні вимог про встановлення порядку користування квартирою, визнання права власності, виділення у власність кімнати, визнання дій неправомірними та відшкодування моральної шкоди було відмовлено. Також було відмовлено у задоволенні зустрічного позову про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, заповіту і скасування розпорядження про приватизацію квартири (а. с. 11-12 т. 1).

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 16 травня 2013 року було частково задоволено позов ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_14 та ОСОБА_9 про встановлення порядку користування спірною квартирою, виділення позивачам у користування жилої кімнати більшою площею, ніж відповідачам (ОСОБА_13, ОСОБА_15 та ОСОБА_3С.) та вселення позивачів у спірне помешкання. Вказаним рішенням було вселено останніх до квартири, у решті вимог відмовлено (звернулись до суду у січні 2012 року, а. с. 63-65 т. 1).

Крім того, рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 29 січня 2015 року, позов ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_14 та ОСОБА_9 до ОСОБА_13, ОСОБА_15 та ОСОБА_3 про вселення, визнання права на користування приміщеннями квартири, зобов'язання вчинити дії та не чинити перешкод у користуванні житлом задоволено частково. Вселено ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_14 та ОСОБА_9 у квартиру АДРЕСА_2. Зобов'язано ОСОБА_13, ОСОБА_15 та ОСОБА_3 передати позивачам ключі від всіх замків вхідної двері вказаної квартири та зобов'язано останніх не чинити будь-яких перешкод позивачам у вільному вході і користуванні нею (а. с. 145-148 т. 1).

Чинення перешкод позивачами відповідачам у спірний період у користуванні квартирою, крім зазначених судових рішень, також підтверджується листом державної виконавчої служби від 28.04.2014 (а.с.141 т.1), вимогами державного виконавця (а.с. 66-68 т.1), постановами про накладення штрафів від 06.12.2013, 04.02.2014 (а.с. 143-144 т.1).

Також, позивачі не довели в судовому засіданні належними та допустимими доказами, що відповідачі після виконання 24.05.2011 рішення суду про їх вселення мали безперешкодний доступ у користуванні спірним житлом та комунальними послугами. Як вбачається з рішення Апеляційного суду Житомирської області від 16 травня 2013 року, 30.01.2012 позивачі змінили вхідні двері та замок, у звязку з чим їм вносилось офіційне застереження про неприпустимість вчинення протиправної поведінки та продовжували чинити перешкоди у користуванні власністю відповідачам. Крім того, період, за який позивачі просили стягнути витрати на утримання спільної власності з відповідачів, починається з 01.12.2011.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно врахував встановлені обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для покладення на відповідачів обовязку сплатити позивачам витрати на утримання майна та, як наслідок, відшкодувати моральну шкоду.

Колегія суддів приходить до висновку, що суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи апелянтів, що суд при вирішенні спору не врахував, що відповідачі не проживають у спірній квартирі, оскільки забезпечені окремим житлом, спростовуються встановленими обставинами справи про чинення позивачами протягом спірного періоду перешкод відповідачам у користуванні власністю.

Оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про стягнення витрат на утримання спільного майна, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову у цій частині.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 травня 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: