Ухвала

іменем україни

19 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Дем'яносова М.В., Леванчука А.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про припинення права на частку у спільному майні, за касаційною скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 22 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 09 серпня 2011 року № 4-800 їм належить по 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Інша 1/3 частини цієї квартири належить відповідачу ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 12 грудня 2008 року, який було укладено між відповідачем та їхньою матір'ю ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач не є членом їхньої сім'ї, вони не проживають спільно та не ведуть спільного господарства. Проте у 2011 році ОСОБА_5 без згоди співвласників та без відповідних дозволів зробив самочинне перепланування квартири, яке призвело до того, що квартира перебуває в нежитловому стані, здається в оренду як комерційне нежитлове приміщення, тобто використовується не за призначенням. Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 вересня 2013 року зобов'язано ОСОБА_5 усунути перешкоди в користуванні квартирою, а саме: приведення спірної квартири у стан, відповідний технічному паспорту № 547/94, але це рішення суду до теперішнього часу не виконано, а відповідач продовжує чинити перешкоди позивачам у володінні та користуванні належним їм майном та незаконно використовує його для комерційних цілей.

Оскільки ОСОБА_5 відмовляється відновити попередній стан квартири, облаштовувати прибудинкову територію, а також нести витрати зі сплати всіх комунальних послуг та поточних витрат на утримання квартири, що робить неможливим спільне володіння та користування майном, а також частка відповідача у квартирі є незначною, неможливий ні її поділ в натурі між співвласниками, ні виділ частки у спільному майні співвласників, ні встановлення порядку її користування між співвласниками, відповідач проживає в іншому житлі та позивачі згодні відшкодувати йому вартість його частки у спільному майні, то позивачі на підставі ст. 365 ЦК України просили припинити право спільної часткової власності ОСОБА_5 на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1; визнати за позивачами право власності за кожним на 1/6 частини спірної квартири зі сплатою ОСОБА_5 грошової компенсації за належну частку квартири у сумі 82 297 грн.

Заочним рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 22 грудня 2016 року, позов задоволено частково.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_5 на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, і стягнуто на користь ОСОБА_5 вартість 1/3 частини цієї квартири у сумі 82 297 грн, що внесені ОСОБА_3 на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Миколаївській області.

Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_4 право власності за кожним на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1

Вирішено питання про судовий збір.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, яку правильно враховано судом під час розгляду указаної справи, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Задовольняючи частково указаний позов, суд першої інстанції, із висновками якого погодився й апеляційний суд, на підставі наявних у справі доказів обґрунтовано вважав, що частки співвласників не можуть бути виділені в натурі, спірна квартира є неподільною, спільне володіння і користування нею є неможливим, а припинення права власності не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача.

Зокрема, суд установив, що спірна квартира має дві житлові кімнати, передпокій, кухню, вбиральню, коридор, загальною площею 54,7 кв. м, житловою - 26,8 кв. м та за висновком експерта вона не може бути поділена між співвласниками в натурі відповідно їх часток на три ізольовані кімнати з відповідними зручностями, які складають житлові кімнати, тобто нерухомість є неподільною.

При цьому суд урахував, що позивачі та відповідач є сторонніми особами, які мають між собою неприязні стосунки; відповідач самовільно перебудував спільну квартиру та привів її у стан, непридатний для житла, та дозволив користуватися як складським приміщенням стороннім особам, а тому спільне володіння і користування майном є неможливим.

Разом із тим суд належно оцінив ту обставину, що відповідач тривалий час не користується своєю часткою житла за його призначенням, більш того, переобладнав житло у нежитлове приміщення, проживає за іншим місцем, а тому припинення права на його частку не завдасть істотної шкоди його інтересам.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним, законним та обґрунтованим є висновок суду про часткове задоволення вищевказаного позову ОСОБА_3, ОСОБА_4

Розглядаючи зазначений позов, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 57-60, 212 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 213-215 ЦПК України.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, у результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Так, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився із висновками місцевого суду щодо незначної частки відповідача у спільній власності, враховуючи розмір часток обох позивачів, які звернулися до суду за захистом своїх прав, порівняно з часткою відповідача.

Стосовно доводів апеляційної скарги відповідача про те, що спірне житло є єдиним житлом відповідача, яким він не може користуватися внаслідок перешкод, що чинять позивачі, та поділ цього житла між співвласниками є можливим, апеляційний суд зазначив, що вони не підтверджені будь-якими доказами, які за вимогами ст. 60 ЦПК України зобов'язаний надати відповідач.

На спростування доводів апеляційної скарги відповідача про те, що місцевий суд, допустивши безпідставно заочний розгляд справи, позбавив його можливості надавати відповідні докази та заявляти відповідні клопотання на підтвердження своїх заперечень проти доводів позову, апеляційний суд правильно зазначив, що відповідач не надав будь-яких доказів та не заявляв жодних клопотань на підтвердження своїх заперечень при розгляді справи в апеляційному суді.

Крім того, апеляційний суд правильно виходив із того, що факт самовільного перепланування спірного житла встановлено рішенням суду від 10 вересня 2013 року, а тому не має значення, що ці обставини не відображені в технічному паспорті, на який посилається заявник в апеляційній скарзі.

Наведені в касаційній скарзі відповідача доводи про те, що частка у спірній квартирі є єдиним його житлом, були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій під час розгляду указаного позову по суті заявлених вимог, які їх обґрунтовано спростували, пославшись на обставини справи та норми матеріального права.

Посилання заявника на ч. 1 ст. 364 ЦК України спростовується матеріалами справи, згідно з якими установлено неможливість виділення в натурі часток співвласників, а також, що спірна квартира є неподільною, спільне володіння і користування нею є неможливим, враховуючи також положення ст. 11 ЦПК України, предмет і підстави поданого позову.

Доводи касаційної скарги щодо обставин справи, посилання на ст. 61, ч. 2 ст. 160, ч. 1 ст. 212 ЦПК України зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії касаційного перегляду справи не передбачено.

Так, ст. 212 ЦПК України установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам ст. ст. 212, 213-215, 303, 304 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги відповідача про порушення судом ст. ст. 127, 225 ЦПК України та порушення права заявника на правовий захист не підтвердилися внаслідок перевірки матеріалів справи.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України вони підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В.Дем'яносов

А.О.Леванчук