АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 602/1153/15-цГоловуючий у 1-й інстанції Радосюк А.В.
Провадження № 22-ц/789/814/17 Доповідач - Бершадська Г.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Бершадської Г.В.

суддів - Гірський Б. О., Ткач О. І.,

з участю секретаря Бріль В.Л.,

представників сторін

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лановецького районного суду від 24 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 30 січня 2014 року між ним та ОСОБА_2 укладено безстроковий трудовий договір, згідно з яким відповідачка була прийнята на роботу на посаду продавця продовольчих товарів у с. Краснолука Лановецького району Тернопільської області та договір про повну матеріальну відповідальність. 21 серпня 2015 року відповідачка звільнена з роботи за згодою сторін. Згідно з актами за наслідками інвентаризації товарно-матеріальних цінностей від 16 червня 2015 року та 20 серпня 2015 року було виявлено недостачу на суму 2 284 грн 69 коп. та 10 392 грн 45 коп. ОСОБА_2 частково погасила недостачу у сумі 5 375 грн 15 коп., тому за нею зберігається заборгованість в розмірі 7 301 грн 99 коп., яку просив стягнути.

Рішенням Лановецького районного суду Тернопільської області від 24 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи. Апелянт зазначив, що судом не враховано, що трудовий договір з ОСОБА_2 перед її поїздкою за кордон не було розірвано. За час її відсутності торгівлю у магазині проводили невстановлені особи, члени родини ОСОБА_2 Процес торгівлі власником на той час не контролювався, так як не було потреби. Внаслідок недбальства відповідачки та самовільного залишення роботи нею порушено умови договору про повну матеріальну відповідальність та завдано шкоду позивачу. Посилання ОСОБА_2 на те, що вона подала заяву на розрахунок перед відбуттям за кордон, є надуманим, жодних заяв від неї не надходило.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та пояснив, що ОСОБА_1 має декілька магазинів. Його мати і сестра працюють завскладом та бухгалтером, разом із ОСОБА_1 поставляють товар та ведуть звітність. Товари в магазини завозяться водіями, які не є матеріально-відповідальними особами, згідно накладних і вони забирають виручку від продавця. Накладні про отримання товарів не були підписані продавцем, про що було відомо ОСОБА_1

Представник ОСОБА_2 апеляційної скарги не визнала та пояснила, що відповідачка подавала заяву про звільнення, у зв'язку з чим 16 червня 2015 року проводилась ревізія, після якої ключі від магазину вона віддала власнику. На наступний день вона виїхала в Росію і враховуючи значну відстань до кордону, перетнула його 18 червня 2015 року. Позивач під час роботи не виплачував їй заробітної плати, тому вона брала продукти харчування, що могло утворити недостачу станом на 16 червня 2015 року, яку вона погасила, підписавши відомості про заробітну плату, якої не отримала. Після 16 червня 2015 року ОСОБА_2 не працювала, про що було відомо власнику, тому позову не визнавала.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 січня 2014 року ОСОБА_2 уклала з ОСОБА_1 трудовий договір, згідно якого зобов'язалась добросовісно виконувати обов'язки продавця продовольчих товарів в с. Краснолука Лановецького району. В той же день сторони підписали договір про повну матеріальну відповідальність.

16 червня 2015 року проводилась інвентаризація товарно-матеріальних цінностей та було виявлено недостачу в сумі 2 284,69 грн.

20 серпня 2015 року (наказ про проведення інвентаризації в матеріалах справи відсутній) знову проводилась інвентаризація товарно-матеріальних цінностей та виявлено недостачу товарів на суму 10 392,45 грн.

Наказом №31 від 21 серпня 2015 року ОСОБА_2 звільнено з роботи продавця магазину на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Частково суму недостачі в розмірі 5 375,15 грн позивачем стягнуто з ОСОБА_2 шляхом списання із її заробітної плати та належних відповідачці платежів.

Судом також встановлено, що в період з 18 червня 2016 року по 18 серпня 2015 року ОСОБА_2 перебувала за межами України.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для стягнення сум недостачі. При цьому, суд виходив з того, що позивачу було відомо, що ОСОБА_2 відсутня і торгівлю в магазині здійснюють інші особи.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 цього Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Позивач свої вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_2, будучи матеріально-відповідальною особою - продавцем магазину продовольчих товарів в с.Краснолука, допустила недостачу ввірених їх товарно-матеріальних цінностей, на підтвердження чого надав акти інвентаризацій по магазину станом на 16 червня та 18 серпня 2015 року.

Отже, позивач повинен довести, що ОСОБА_2 отримала товарно-матеріальні цінності, недостачу яких було виявлено при проведенні інвентаризацій 16 червня та 18 червня 2015 року.

Відповідно до положень ст. ст. 130, 138 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

Пунктами 1, 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України визначено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Згідно пункту 1 договору про повну матеріальну відповідальність, укладеного між сторонами, ОСОБА_2 прийняла відповідальність за забезпечення зберігання ввірених їй матеріальних цінностей.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_2 отримала матеріальні цінності, недостача яких виявлена при проведенні інвентаризації 20 серпня 2015 року.

В матеріалах справи відсутні накладні з підписом ОСОБА_2 про отримання зазначених в них товарів.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 пояснив, що у всіх накладних за вказаний період відсутній підпис особи, яка отримувала товари.

Встановивши відсутність належних та допустимих доказів про отримання відповідачкою товарів, недостача яких виникла у період між проведеними інвентаризаціями, суд підставно та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Крім цього, акти проведених інвентаризацій не підтверджують отримання ОСОБА_2 товарно-матеріальних цінностей.

Сам факт того, що трудовий договір з ОСОБА_2 не було припинено та наявність договору про повну матеріальну відповідальність за відсутності доказів про отримання відповідачкою матеріальних цінностей, не можуть бути підставою для стягнення коштів по виявленій недостачі товарів.

Та обставина, що відповідач підписала відомість про отримання нею заробітної плати та інших належних платежів, не свідчить про те, що вона отримувала товар, визнала його недостачу і повинна нести відповідальність за його втрату.

Колегія погоджується з висновком місцевого суду про те, що ОСОБА_1 було відомо про відсутність ОСОБА_2. Так, допитані в суді першої інстанції позивач та свідки не змогли пояснити хто продавав в магазині за час відсутності відповідачки, відповіді їх були суперечливими. Допитана в якості свідка відповідач ОСОБА_2 пояснювала, що після проведеної ревізії вона написала заяву про звільнення, віддала ключі від магазину власникам і поїхала в Росію.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що ОСОБА_1 було відомо про відсутність ОСОБА_2 та що в магазині продають інші особи і що ОСОБА_1 процес торгівлі не контролювався, про що сам апелянт зазначив в апеляційній скарзі.

Враховуючи встановлені судом обставини та те, що відповідно до вимог чинного законодавства та умов договору про повну матеріальну відповідальність працівник несе відповідальність лише за забезпечення зберігання переданого йому майна, то підстав для задоволення апеляційної скарги та позову колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 308, 315 ЦПК України,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Лановецького районного суду від 24 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Г.В. Бершадська