Справа № 755/203/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"10" липня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарі - Дудник В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати недійсним кредитний договір № 053-2008-1741 від 02 червня 2008 року; застосувати до договорів укладених з метою забезпечення основного кредитного договору наслідки передбачені ст. 548 ЦК України.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02 червня 2008 року між ним та ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником якого являється Відповідач), було укладено кредитний договір № 053-2008-1741. За умовами даного договору відповідач надав кредит в швейцарських франках в розмірі 57 000, що станом на дату укладення договору в національній валюті складало 263 514 гривень 02 копійки. Повернення кредиту та відсотків за користування коштами мало відбуватися рівними частинами в період з дати укладення до 01 червня 2038 року. Цільове призначення кредиту - на придбання майна, а саме житлової квартири. Укладений договір є договором споживчого кредиту згідно ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів». В забезпечення кредитного договору було укладено договір іпотеки нерухомого майна - квартири від 02 червня 2008 року та договори поруки № 053-2008-1741-Р від 02 червня 2008 року і № 053-2008-1741-Р/1 від 02 червня 2008 року. На правовідносини, які виникли в зв'язку з укладенням кредитного договору розповсюджується дія норм Цивільного кодексу України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про банки і банківську діяльність», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», Декрету КМУ № 15-93 від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Постанови Правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Вважає, що під час укладення даного договору та подальшого його виконання не було дотримано вимог законодавства, що викликало порушення його прав як споживача фінансових послуг.

З метою придбання квартири, він звернувся до банківської установи відповідача із заявою про отримання кредиту. На вимогу банку ним було підготовлено пакет документів необхідних для визначення його платоспроможності та можливості надання йому коштів в кредит. За результатами розгляду його звернення йому було запропоновано отримати кошти в іноземній валюті - швейцарських франках. При цьому, на його запитання щодо можливих валютних ризиків керівник відділення банку пояснив йому, що коливання курсу франку по відношенню до національної валюти можливе в незначному діапазоні, і зростання курсу протягом всього періоду погашення кредиту максимум складатиме 15-30%. При цьому, зі слів працівника відповідача відсоткова ставка за користування кредитом в іноземній валюті є значно меншою за відсоткову ставку встановлену для кредиту в національні валюті, що, за словами працівника банку, є для нього економічно доцільнішим. Таким чином, шляхом переконань з боку працівника банку він був схилений до отримання кредиту в іноземній валюті. Він не мав змоги реально оцінити ризики коливання курсу швейцарського франку по відношенню до національної валюти, так як він не володіє знаннями які б надавали йому можливість робити власні прогнози та передбачити зростання курсу валюти. При цьому, в зв'язку з невірними прогнозами, наданими працівником банку він був переконаний у тому, що для нього є вигідним валютний кредит, в зв'язку з нижчою відсотковою ставкою за користування коштами в даній валюті. Таким чином, під час укладення оспорюваного договору його було введено в оману шляхом замовчування ризиків пов'язаних з коливанням курсу валют та розміру можливої девальвації національної валюти. Внаслідок цього було укладений договір, який порушує його права та створює істотний дисбаланс майнових інтересів сторін. При цьому, покладаючи на нього валютні ризики, відповідач не звернув уваги на те, що його прибуток у вигляді заробітної плати складається виключно з національної валюти і більше того кошти отримані ним в кредит також мали бути конвертовані в національну валюту, так як оплата за договором купівлі-продажу квартири вчинялася в гривнях. Відповідач також невірно оцінив його спроможність сплачувати щомісячний платіж в розмірі 497,97 швейцарських франків, так як вже на момент укладення договору (при офіційному курсі 4, 62 гривні за один швейцарський франк) така сума платежу складала 60% його доходу, що підтверджується довідкою ПФУ про розміри його доходів в 2008 році. В подальшому, із поступовим зростанням курсу франку платіж збільшувався і вже через рік складав близько 95 % його доходу. Як пояснив йому вищевказаний працівник, в зв'язку з недостатністю його доходу для погашення кредиту за класичною схемою - схема погашення кредиту мала бути ануїтетною. Однак йому не роз'яснили того фактору, що за ануїтетною схемою вартість кредитних коштів зростає в рази. При такій схемі погашення лише розмір процентів за користування коштами складав 122 271,42 швейцарських франків, що більш як удвічі перевищує саме тіло кредиту.

В порушення пунктів «в», «д», «є», «і» частини 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», йому не було надано інформації про всі можливі схеми кредитування, варіанти повернення кредиту, переваги та недоліки різних типів відсоткової ставки, в результаті чого він отримав кредитування на умовах які для нього є невигідними. На нього також було покладено додаткові витрати у вигляді курсової різниці та сплати обов'язкових платежів необхідних при вчинені купівлі-продажу валюти. Згідно умов договору (пункт 3.5. підпункт «а») відповідач самостійно, від його імені вчиняв купівлю валюти і таким чином отримував прибуток з курсової різниці пов'язаної із купівлею валюти. При цьому, ні в умовах договору, ні в графіках платежів не зазначено інформації про строки і комісії, пов'язані з конвертацією валюти, методику, яка використовується банком для визначення валютного курсу, що є порушенням ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про захист споживачів». Відповідачем допущено також інші порушення законодавства під час укладення договору, зокрема встановлено платіж в розмірі 3 % від суми кредиту в разі дострокового повернення кредиту, що є порушенням ч.8 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів»; не дотримано вимог щодо отримання індивідуальної ліцензії для здійснення валютної операції, що є порушенням частини 4 ст. 5 Декрету КМУ № 15-93 від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Він добросовісно виконував взяті на себе обов'язки за кредитним договором з дня укладення договору до лютого місяця 2014 року, що підтверджується відповідними квитанціями про здійснення платежів. До березня 2014 року ним було сплачено на виконання умов договору 34 701 швейцарських франків, що в національній валюті складає 265 633 гривень, без урахування витрат на конвертацію валюти. В подальшому, з березня 2014 року він був позбавлений можливості виконувати покладені на нього обов'язки за кредитним договором, так як розмір щомісячного платежу перевищив його прибуток втричі. Вважає, що виникла ситуація стала можливою в зв'язку з неповною та недостовірною інформацією наданою йому відповідачем

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити. Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка пояснив суду, що в 2008 році він отримав кредит. При оформленні документів, він надавав банку довідки про доходи у гривнях. При цьому, начальник відділення банку запропонував видати кредит у швейцарських франках, так як відсоткова ставка була меншою, а верхня ставка на здорожчення валюти становила максимум 5%. Отримував кредит він вже у доларах США, які і передав продавцю при купівлі квартири. Він не відмовлявся від отримання кредиту у доларах США, в банку йому повідомили, що якщо він не візьме долари США, то договору укладено не буде, а начальник відділення сказав, що його заробітна плата невелика та щоб він вказав долари США. Його запевняли у банку, що валюта може піднятися до 20-30%, але наразі вона виросла у три рази.

Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав викладених у запереченнях на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову. Пояснив суду, що перед укладенням кредитного договору позивача було проінформовано про всі умови договору. Зазначив, що на дату укладення кредитного договору, Закон України «Про захист прав споживачів» не містив норму про заборону включати плати до кредитного договору. Крім того, додаток до кредитного договору та висновок експертизи містить одну і ту ж реальну відсоткову ставку по кредиту.

Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи, 02 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Універсал Банк» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк») та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 053-2008-1741 (на придбання майна), за умовами якого кредитор ВАТ «Універсал Банк» зобов'язується надати позичальнику ОСОБА_1 на умовах цього договору грошові кошти в сумі 57000,00 швейцарських франків, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 9,95% річних (далі «базова процентна ставка») в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. Вказана сума кредиту дорівнює еквіваленту 263514,02 гривень за курсом НБУ на день укладення цього договору, при цьому сторони обумовили, що такий гривневий еквівалент має визначатися в цьому договорі лише в разі, якщо сума кредиту виражена у іноземній валюті. Крім того, сторони погодили, що розмір базової процентної ставки може змінюватися згідно умов цього договору (а.с.5-10).

В забезпечення виконання умов кредитного договору з боку позичальника ОСОБА_1, 02 червня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк») та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 053-2008-1741-Р, за умовами якого поручитель ОСОБА_3 зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов'язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 053-2008-1741 від 02 червня 2008 року, укладеного між кредитором та боржником, в повному обсязі як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с.17-19).

Крім того, 06 червня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк») та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 053-2008-1741-Р/1 (а.с.20-22).

Також, з метою забезпечення умов кредитного договору 02 червня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником всіх прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «Універсал Банк») та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки (нерухомого майна - квартири), за умовами якого іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 (а.с.23-26).

Як роз'яснено п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів2.

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті536, 638, 1056-1 ЦК).

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-40 цс 13 дійшла до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Так, в обґрунтування заявлених позовних вимог, сторона позивача посилається, зокрема, на те, що позивачу не було надано повної інформації щодо умов кредитування, при цьому банківська установа наполягала на наданні кредиту саме у швейцарських франках, в той час як отримано кредит було у доларах США. Крім того, на позивача були покладені додаткові витрати у вигляді курсової різниці та сплати обов'язкових платежів, необхідних при вчиненні купівлі-продажу валюти.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Відповідно до п. 8.5. Розділу 8 кредитного договору, уклавши цей договір, позичальник підтверджує, зокрема, що: до укладення ним цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у кредитора, а саме: найменування та місцезнаходження кредитора - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування (зокрема, щодо можливої суми кредиту; строку, на який кредит може одержаний; мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення; необхідності здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями позичальника; типу процентної ставки (фіксованої, плаваючої тощо); переваг та недоліків пропонованих схем кредитування); орієнтовну сукупну вартість кредиту (з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту) тощо.

Виходячи із загальних умов, укладеного між сторонами кредитного договору, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про відсоткову ставку по кредиту, зміну процентної ставки за користування коштами понад встановлений строк, валюту кредитування. При цьому, позивачем підписано вказаний кредитний договір на кожному аркуші договору, підписано графік платежів, що свідчить про ознайомлення з умовами кредитного договору та виразу повної згоди під час його підписання з умовами, викладеними у ньому. Також, позивачем підписано Перелік та вартість супутніх послуг, що надаються кредитором та третіми особами і пов'язані з отриманням та обслуговуванням кредиту, що свідчить про погодження надання відповідачем позивачу супутніх послуг по договору. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що починаючи з 26 червня 2008 року по березень 2014 року позивачем здійснювалася сплата грошових коштів по кредиту, що підтверджується заявами на переказ готівки (а.с.79-170) та свідчить про те, що в даний період часу позивач погоджувався з усіма умовами кредитного договору, укладеного між ним та відповідачем, та виконував їх.

Також, згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року, ухваленого в межах розгляду цивільної справи за позовом Приватного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, було стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором № 053-2008-1741 (на придбання майна) від 02 червня 2008 року в розмірі 60379 швейцарських франків 26 сантимів. При цьому, судом було встановлено, що ОСОБА_1 було порушено умови кредитного договору № 053-2008-1741 (на придбання майна) від 02 червня 2008 року в частині своєчасного повернення кредиту, а ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечував наявність простроченої заборгованості за кредитним договором.

За нормою частини третьої ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як зазначається в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31 травня 2016 року, у вказаній справі було призначено судово-економічну експертизу, на розгляд якої були поставлені наступні питання: Якою є реальна відсоткова ставка по кредитному договору № 053-2008-1741 від 02.06.2008 року та сукупна вартість кредиту в національній валюті та валюті кредитування? Чи відповідають умови графіку платежів наведеного в додатку 2 до кредитного договору умовам кредитного договору № 053-2008-1741 від 02.06.2008 року? Чи відповідають умовам кредитного договору № 053-2008-1741 від 02.06.2008 року порядок та розмір списання коштів внесених позичальником на рахунки №0489 та №0480 в ПАТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» для погашення тіла кредиту, відсотків та інших платежів за кредитним договором, в період з початку дії договору до лютого місяця 2014 року? Чи були понесені позичальником додаткові витрати (тобто витрати не передбачені кредитним договором № 053-2008-1741) під час виконання зобов'язань за договором, зокрема під час конвертації національної валюти у валюту платежу, якщо так то який їх розмір?

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи № 11723/16-45 від 17 січня 2017 року, складеного судовим експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Андріїшен С.І., розмір реальної процентної ставки за кредитним договором № 053-2008-1741 від 02 червня 2008 року становить 12,19% річних. Орієнтовна сукупна вартість кредиту за цим договором становить 192 686,62 швейцарських франків. Умови графіку платежів, наведених в додатку № 2 до кредитного договору № 053-2008-1741 від 02 червня 2008 року не відповідають умовам цього кредитного договору в частині заниження щомісячного платежу на 0,14 швейцарських франків (а.с.3-8).

В той же час, вказаний висновок судового експерта не впливає на зміст позовних вимог, заявлених позивачем, оскільки не встановлює будь-яких несправедливих умов з позиції банку, які були застосовані до позичальника, не встановлюють факту неповідомлення чи замовчування кредитором істотних умов кредитного договору від позивача.

Щодо обґрунтування стороною позивача позовних вимог з позиції відсутності у відповідача ліцензії на видачу кредитів в іноземній валюті, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ст. 5 Декрету № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

З огляду на це уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Щодо вимог підпункту «в» п. 4 ст. 5 Декрету № 15-93, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання та одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні у законодавстві не визначено меж термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 р. за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями).

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо зазначених операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету № 15-93 є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому, у випадку наявності у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банку України здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Як вбачається з матеріалів справи, 07 грудня 2007 року Відкритому акціонерному товариству «Універсал Банк» була видана банківська ліцензія № 92 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с.204-205).

Також, 07 грудня 2007 року ВАТ «Універсал Банк» було видано дозвіл № 92-1 на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Згідно з додатком до цього дозволу (а.с.206-207).

Згідно додатку до вказаного дозволу, до переліку операцій, які має право здійснювати ВАТ «Універсал Банк» належить, зокрема, операцій з валютними цінностями (а.с.208-209).

Таким чином, ВАТ «Універсал Банк» на момент укладення спірного кредитного договору мав банківську ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями, у зв'язку з чим вказане обґрунтування не може бути прийнято судом в якості підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що при підписанні спірного кредитного договору позивач погодився з його умовами, факт отримання кредитних коштів не заперечується стороною позивача, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань по кредитному договору, обставин для визнання положень кредитного договору несправедливими, також не було надано, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що умови кредитного договору не суперечать принципу добросовісності, у зв'язку з чим підстав для визнання кредитного договору недійсним, які наведені позивачем, судом не встановлено.

Крім того, у зв'язку з тим, що суд дійшов ґрунтовного висновку щодо відмови у задоволенні заявлених позовних вимог по суті їх пред'явлення, судом не вбачається підстав для застосування до договорів, укладених з метою забезпечення основного кредитного договору, наслідки передбачені ст. 548 ЦК України.

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

За таких обставин, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та та керуючись ст. 99 Конституції України, ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», ст.ст. 192, 203, 215, 627, 1054, 1055 ЦК України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», Декретом Кабінету Міністрів України № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ст.ст. 10, 11, 57-61, 64, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: