Справа №296/2664/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.07.2017 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді Полонця С.М.,

секретаря с/з ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що він є інвалідом другої групи загального захворювання та має відповідно до закону право безкоштовного проїзду в громадському транспорті. 07.01.2016 року водій автобуса 06-46 безпідставно вимагав у нього оплату за проїзду незважаючи на предявлення ним посвідчення інваліда 2 групи, через що позивач був вимушений сплатити водію 11 грн. за проїзд, який видав йому квиток на 6 грн. Вказаними діями перевізника було порушено гарантоване законом право позивача на безкоштовний проїзд та заподіяно йому моральну шкоду. Просить визнати його дії перевізника ФОП ОСОБА_3 такими, що порушили чинне законодавство України, принизили його честь і гідність, що привело до моральних страждань, нанесло позивачу моральну та матеріальну шкоду, як людині так і громадянину. Також просить відшкодувати на його користь 22 грн. матеріальної шкоди, яка буде компенсована йому державою та 10000 грн. моральної шкоди, а всього 10022 грн.

В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову у повному обсязі.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом другої групи загального захворювання.

28.10.2012 року між Головним управлінням промисловості та розвитку інфраструктури Житомирської обласної державної адміністрації та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 укладено договір №37/42 на право обслуговування пасажирів на автобусних маршрутах загального користування. Пунктом 2.3.3. вказаного договору передбачено, що перевізник при роботі на маршрутах зобовязується безкоштовно перевозити громадян, яким чинним законодавством надані пільги при користуванні пасажирським автомобільним транспортом.

Відповідно до вищезазначеного договору відповідач фізична особа-підприємець ОСОБА_3, як перевізник, здійснює перевезення пасажирів на регулярних приміських маршрутах, в тому числі на маршруті: «Житомир Туровець, Іванків» (5 оборотних рейсів щоденно) з роботою у звичайному режимі руху.

Згідно ст. 37 Закону України «Про автомобільний транспорт» пільгові перевезення пасажирів, які відповідно до законодавства користуються такими правами, забезпечують автомобільні перевізники, які здійснюють перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування.

Автомобільному перевізнику, який здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, забороняється відмовлятися від пільгового перевезення, крім випадків, передбачених законом.

Безпідставна відмова від пільгового перевезення тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Відповідно до ст. 41 Закону України «Про автомобільний транспорт» пасажир зобовязаний мати при собі квиток на проїзд, на перевезення багажу, а за наявності права пільгового проїзду відповідне посвідчення чи довідку, на підставі якої надається пільга.

Згідно ст. 42 Закону України «Про автомобільний транспорт» договір перевезення пасажира автобусом на маршруті загального користування укладається між автомобільним перевізником та пасажиром. Цей договір вважається укладеним з моменту придбання пасажиром квитка на право проїзду, а для осіб, які користуються правом пільгового проїзду, - з моменту посадки в автобус.

Відповідно до ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інваліди І та ІІ групи, діти-інваліди та особи, які супроводжують інвалідів І групи або дітей-інвалідів (не більше однієї особи, яка супроводжує інваліда І групи або дитину-інваліда), мають право на безплатний проїзд у пасажирському міському транспорті (крім таксі).

Пільгове перевезення інвалідів здійснюють усі підприємства транспорту незалежно від форми власності та підпорядкування відповідно до Закону України «Про транспорт».

Звуження змісту та обсягу права осіб з інвалідністю на пільговий проїзд транспортом не допускається.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна особа зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів порушення перевізником ФОП ОСОБА_3 або його водієм законних прав позивача на безплатний проїзд у пасажирському приміському транспорті та завдання відповідачем позивачу майнової та моральної шкоди, що мали місце 07.01.2016 року.

Так, надані позивачем два квитки типу ПА-1 за проїзд в автобусі вартістю 6 грн. кожен серії ЖСАА №№124122, 124123, не свідчать, що позивач їх придбавав саме 07.01.2016 року у водія перевізника ФОП ОСОБА_3 на приміському автобусному маршруті: «Житомир Туровець, Іванків». Вартість обох квитків також не підтверджує суму матеріальної шкоди, зазначену в позові.

Письмові свідчення ОСОБА_4 надані позивачем не є допустимим доказом, оскільки вказану особу не було допитано в судовому засіданні в якості свідка у встановленому ЦПК України порядку.

Наявні в матеріалах справи роздруківки сторінок з інтернет сайту «Житомир.info» від 10.04.2017 року та від 11.04.2017 року містять інформацію про зовсім інші події, що відбувались 08.04.2017 року між позивачем та перевізником ТОВ «САВ-ТРАНС» та не стосуються предмету та підстав заявленого позову.

Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. із змінами, передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог, залежно від характеру заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

Позивачем не надано доказів на підтвердження наявності вини відповідача у завданні позивачу майнової та моральної шкоди, її розміру, причинно-наслідкового звязку між діями (бездіяльністю) та завданою шкодою, з яких міркувань позивач виходив визначаючи цей розмір на загальну суму 10022 грн., не зазначено характеру, обсягу та глибини заподіяних позивачу моральних страждань, їх наслідків, а тому суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення майнової та моральної шкоди, оскільки позивачем дані факти нічим не підтверджені, хоча відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України це є його обовязком.

Таким чином, судом не встановлено протиправних дій перевізника фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 щодо порушення 07.01.2016 року права позивача, гарантованого йому ст. 38-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» та Законом України «Про автомобільний транспорт», а також заподіяння відповідачем позивачу майнової та моральної шкоди.

З огляду на наведене, позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.23 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. із змінами, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними, стягнення матеріальної та моральної шкоди, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд м. Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: