Ухвала

Іменем України

28 серпня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,

ФаловськоїІ.М.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом та витребування квартири із чужого незаконного володіння за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати ОСОБА_6 Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої входить 1/3 частина квартири АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2. Із заявою про прийняття спадщини позивачка звернулася до нотаріуса за місцем свого проживання в м. Санкт-Петербурзі та в подальшому отримала свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 вересня 2011 року, відповідно до яких вона успадкувала 1/3 частку квартири АДРЕСА_1, та на грошові вклади і компенсації, які належали за життя її матері. 24 січня 2013 року вона звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського округу Любіченковської А.Є. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_6, зазначивши, що до спадкового майна входить квартира АДРЕСА_2. Постановою від 26 червня 2013 року нотаріус відмовив їй у вчиненні нотаріальних дій, оскільки на той час, квартира АДРЕСА_2 не належала на праві власності померлій ОСОБА_6 Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2012 року право власності в порядку спадкування за законом було визнано за ОСОБА_3, який 22 січня 2013 року продав квартиру ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Савицькою О.В. В подальшому, 05 квітня 2013 року, ОСОБА_4 продала цю квартиру ОСОБА_5 Рішенням апеляційним судом Запорізької області 11 вересня 2013 року зазначене рішення суду було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Враховуючи викладене, позивачка просила визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним, визнати за нею право власності на квартиру в порядку спадкування за законом та витребувати цю квартиру із чужого незаконного володіння.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року, позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року та якій належала зазначена квартира на праві власності. Витребувано з володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 вказану вище квартиру. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення в частині задоволення позову про витребування належної їй квартири, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 в цій частині відмовити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_6 Після її смерті відкрилася спадщина, до складу якої виходить, зокрема, квартира АДРЕСА_2.

Спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 є її дочка - ОСОБА_2, яка 27 липня 2011 року звернулася до нотаріуса за місцем свого проживання у м. Санкт-Петербурзі Російської Федерації із заявою про прийняття спадщини.

24 січня 2013 року ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Запорізького міського округу Любіченковської А.С. із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті матері ОСОБА_6, зазначивши, що крім майна на території Російської Федерації до спадкового майна входить зазначена вище квартира.

Постановою приватного нотаріуса Запорізького міського округу Любіченковської А.С. від 26 червня 2013 року ОСОБА_2 відмовлено у вчиненні нотаріальних дій, оскільки на час смерті ОСОБА_11 спірна квартира останній не належала.

ОСОБА_11 за життя на території України не мешкала, а декілька років до своєї смерті, вона здавала спірну квартиру в оренду.

Дізнавшись про смерть ОСОБА_11, ОСОБА_3, який орендував квартиру, звернувся до суду із позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю із ОСОБА_11, встановлення факту прийняття спадщини після її смерті та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за законом.

Рішенням Ленінського райсуду м. Запоріжжя від 21 листопада 2012 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_11

Зазначене рішення було скасовано апеляційним судом Запорізької області 11 вересня 2013 року та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Проте, 22 січня 2013 року, тобто до ухвалення рішення апеляційним судом Запорізької області, ОСОБА_3 продав спірну квартиру ОСОБА_4, яка, в свою чергу, 05 квітня 2013 року продала цю квартиру ОСОБА_5

Відповідно до ст. 70, 71 Закону України «Про міжнародне приватне право» спадкові відносини регулюються правом держави, у якій спадкодавець мав останнє місце проживання, якщо спадкодавцем не обрано в заповіті право держави, громадянином якої він був. Спадкування нерухомого майна регулюється правом держави, на території якої знаходиться це майно, а майна, яке підлягає державній реєстрації в Україні, - правом України.

22 січня 1993 року держави - члени СЕД (Договірні Сторони) підписали Конвенцію про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах.

10 листопада 1994 року Верховною Радою України ратифіковано цю Конвенцію та 14 квітня 1995 року вона набула чинності для України.

Зазначена Конвенція застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь, Азербайджанською Республікою, Республікою Узбекистан, Російською Федерацією, Республікою Казахстан, Республікою Таджикистан, Республікою Вірменія, Киргизькою Республікою, Республікою Молдова, Грузією та Туркменістаном.

Конвенція закріплює право громадян кожної із Договірних Сторін щодо успадковування на територіях інших Договірних Сторін майна чи прав за законом чи заповітом на рівних умовах і в тому ж обсязі, що і власні громадяни. Право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої розташоване це майно.

Пунктом 2 ст. 45 Конвенції, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно.

Відповідно до ст. 48 зазначеної Конвенції провадження по справах про спадкування нерухомого майна компетентні вести установи Договірної Сторони, на території якої знаходиться майно. Положення пунктів 1 і 2 цієї статті застосовуються також при розгляді спорів, що виникають у зв'язку з провадженням по справах про спадщину.

ОСОБА_11 померла на території Російської Федерації, мала нерухоме майно і на території Російської Федерації, і на території України.

Єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_11 є її дочка ОСОБА_2, яка прийняла спадщину та отримала свідоцтво про право на спадщину на майно, що знаходиться на території Російської Федерації.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що при вирішенні спору щодо спадкування прав на майно, яке знаходиться за кордоном, або за участю іноземця, необхідно з'ясовувати, чи існує договір про правову допомогу з цією країною, і чи в цьому договорі не передбачені інші правила щодо спадкування, ніж в українському законодавстві. У разі розбіжностей застосовуються норми міжнародного договору. Право на успадкування нерухомого майна, згідно зі ст. 71 Закону України «Про міжнародне приватне право», регулюється законодавством країни, на території якої знаходиться це майно.

ОСОБА_2 є громадянкою Російської Федерації та відповідно до вимог ст. 410 ЦПК України, має право звертатися до судів України для захисту своїх прав, свобод та інтересів і на неї поширюється дії та положення законодавчих актів, що є дійсними та території України. Вона має права та обов'язки нарівні з фізичними та юридичними особами України.

Суди на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК України), правильно застосувавши наведені вище норми права та положення ст. 1221 ЦК України про те, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця і положення ст. 1218 ЦК України, дійшли обґрунтованого висновку про те, що місцем відкриття спадщини після смерті ОСОБА_11 є м. Санкт-Петербург Російської Федерації, в якому вона проживала останні роки свого життя та в якому мала нерухоме майно, що увійшло до складу спадщини і було успадковане позивачкою. Тому суди правильно виходили із того, що ОСОБА_2 набула право на спадщину на все майно, що належало ОСОБА_11 за життя, а не тільки на те, що знаходиться у Російській Федерації.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно з ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній в постановах № 6-1168цс15 від 02 вересня 2015 року та № 6-2230цс16 від 21 грудня 2016 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Спірна квартира вибула із володіння позивачки поза її волею, внаслідок рішення суду про визнання права власності на цю квартиру за ОСОБА_3, яке в подальшому було скасовано.

Доводи касаційної скарги про наявність волі померлої на відчуження спірної квартири безпідставні, оскільки укладення договорів оренди не свідчить про намір відчуження.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України), і на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

І.М.Фаловська