У х в а л а

іменем україни

05 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення збитків за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив:

- визнати недійсним договір фінансового лізингу № 010079 від 10 червня 2014 року;

- застосувати правові наслідки недійсності правочину, стягнувши з товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» (далі - ТОВ «ЛК «Автофінанс») на свою користь 20 000 грн, які він сплатив відповідачу в рахунок вказаного договору.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що 10 червня 2014 року між ним та ТОВ «ЛК «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу № 010079, предметом якого є автомобіль марки «Hyundai Tucson 2.0 AT». Цього ж дня він сплатив відповідачу згідно умов договору 20 000 грн.

Позивач вказував, що цей договір підписувався ним після запевнень співробітників відповідача щодо наявності автомобіля в партнерських автосалонах, проте в подальшому він дізнався, що нові автомобілі «Hyundai Tucson 2.0 AT» в Україні не реалізовувалися та були відсутні в автосалонах і на складах, отже ТОВ «ЛК «Автофінанс» запропонувало йому товар, якого не було в наявності в Україні, та не пред'явила його для огляду ані в день підписання договору, ані згодом, що є порушенням п. 1 ч. 3, п. 3 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також зазначав, що спірний договір обмежує права споживача і містить істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, зокрема:

- п. 1.6, п. 8.3, п.8.13 підпадають під визначення несправедливих умов договору, а саме, п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»;

- п. 3.3.1 та п.3.3.2 містять дискримінаційні умови та є несправедливими згідно п.3 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»;

- п. 1.4 є несправедливим та суперечить ст. 808 ЦК України;

- п. 3.3.7 відповідає визначенню несправедливої умови в договорі зі споживачем згідно п. 6 ч. 3ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»;

- п. 10.11 містить дискримінаційні положення та підпадає під визначення несправедливої умови договору на підставі п. 4 та п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Окрім того позивач вказував, що виділення індивідуальної речі «автомобіль» відбувається за допомогою номера кузова (шасі), проте предмет договору автомобіль «Hyundai Tucson 2.0 AT» не можна вважати позначенням індивідуально визначеної речі, оскільки таких автомобілів велика кількість, а тому, оскільки предметом договору не визначена річ з індивідуальними ознаками, позивач вважав, що зміст правочину суперечить ч. 1 ст. 807 ЦК України та ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг».

З урахуванням наведеного у сукупності, ОСОБА_3 просив задовольнити позов.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 010079 від 10 червня 2014 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «ЛК «Автофінанс».

Стягнуто з ТОВ «ЛК «Автофінанс» на користь ОСОБА_3 20 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «ЛК «Автофінанс» відхилено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ТОВ «ЛК «Автофінанс», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї ОСОБА_3, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суди попередніх інстанцій, задовольняючи позов, виходили з того, що умови договору про фінансовий лізинг обмежують права позивача як споживача, передбачені Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності й рівності сторін у договорі, містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача і є несправедливими, у зв'язку із чим дійшли висновку про наявність підстав для визнання цього договору недійсним.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені із дотриманням норм матеріального і процесуального права з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що 10 червня 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ «ЛК «Автофінанс» було укладено договір фінансового лізингу № 010079, згідно з п. 1.1 якого предметом лізингу є автомобіль марки «Hyundai Tucson 2.0 AT» (а. с. 8-21).

Згідно із додатком № 1 до договору вартість предмета лізингу становить 189 900 грн (а. с. 23).

На виконання умов договору ОСОБА_3 було сплачено 20 000 грн, що підтверджується квитанцією № 90-2217 від 10 червня 2014 року (а. с. 27).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

У ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір.

Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі № 6-2766цс15.

Як встановлено судами попередніх інстанцій та вбачається з матеріалів справи, згідно з п. 1.4 договору фінансового лізингу лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

За змістом статті 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Таким чином суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що п. 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності тощо суперечить положенням ст. 808 ЦК України, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, а в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

За наявних умов договору у позивача, який придбає автомобіль у відповідача, будуть відсутні правові підстави звертатися безпосередньо до продавця автомобіля за наявності дефектів товару, оскільки за умовами договору він не набуде право споживача за договором купівлі-продажу автомобіля.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Забороняються як такі, що вводять в оману: пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару (п. 1, п. 3 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Апеляційним судом вмотивовано відхилено доводи відповідача, що оскільки позивачем сплачено лише комісію за організацію договору в розмірі 18 990 грн та частину авансового платежу в розмірі 1010 грн, тому у відповідача не виникло обов'язку придбати та передати предмет лізингу в користування позивачу, а отже, й не було можливості його пред'явити, так як відповідачем не надано жодних гарантій наявності предмета договору в партнерських автосалонах, з якими відповідач підтримує ділові зв'язки.

При цьому, визначивши в договорі ціну автомобіля 189 900 грн (а. с. 23), відповідач не надав суду будь-яких доказів, що за такою ціною автомобілі були в продажі в Україні.

За п. 1.6 договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору до повної сплати авансу лізингоодержувачем, останній повинен єдиноразово доплатити різницю такої вартості до вже сплачених авансових платежів до моменту купівлі предмету лізингу та передачі його лізингоодержувачу, з метою виплати лізингоодержувачем не менше 50 % від вартості предмета лізингу на момент його передачі, у такому випадку остаточна вартість предмета лізингу та поточні лізингові платежі будуть перераховані та встановлені в додатковій угоді до даного договору, яка є невід'ємною частиною. Сторони погодили, що доказом зміни вартості предмету лізингу є рахунок-фактура чи прайс-лист від офіційного дилера виробника.

Згідно з п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливою є умова договору про визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Відповідно до п. 3 ч. 3 встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, є несправедливою умовою.

Отже судами вмотивовано зазначено, що п. 3.3.1 та п. 3.3.2 договору містять дискримінаційній умови, оскільки зазначеними пунктами передбачені додаткові гарантії лише з боку лізингоодержувача, жодних гарантій з боку лізингодавця спірним договором не передбачено.

Положеннями п. 3.3.7 договору визначено, що розірвати даний договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем умов договору (зокрема п. 3.2 даного договору). При цьому, лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізингоодержувача про розірвання даного договору, проте спірний договір не містить аналогічне право для лізингоодержувача, що свідчить про наявність несправедливої умови, передбаченої п.6 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме, несправедливою умовою договору є надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається.

Також суд касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що п. 8.3 та п.8.13 договору містять несправедливі умови в розумінні п. 13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (несправедливими умовами договору є визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору), оскільки зазначеними умовами договору передбачене право лізингодавця збільшити ціну договору в односторонньому порядку, проте не визначене право лізингоодержувача в такому випадку розірвати договору.

За умовами п. 4 та п. 7 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими умовами договору є надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника).

Пунктом 10.11 договору визначено розмір штрафу у випадку розірвання договору лізингоодержувачем, проте умовами спірного договору сплата штрафу у випадку розірвання договору лізингодавцем не передбачена, а тому зазначена умова договору також є несправедливою.

Згідно ч. 1 ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

За умовами ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Проте в спірному договорі предметом договору зазначено лише «автомобіль Hyundai Tucson 2.0 AT», що не дає можливості виділити даний автомобіль із партії автомобілів ідентичної моделі.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком судів попередніх інстанцій щодо наявності правових підстав для визнання недійсним договору фінансового лізингу № 010079 від 10 червня 2014 року та стягнення з відповідача 20 000 грн, які були сплачені на його виконання.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, спростовуються матеріалами справи та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами першої та апеляційної інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс» відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 21 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

В.М. Коротун

Л.М. Мазур

О.В. Попович