Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Назарова М.В.
Справа № 425/2504/16-ц
Провадження № 22ц/782/324/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Стахової Н.В.,

за участю секретаря Подрябінкіна Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області в м. Сєвєродонецьку

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3

на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 03 квітня 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

10.08.2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області із вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що рішенням суду, яке набрало чинності, з відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на його користь солідарно було стягнуто суму боргу 319960,0 грн. та судовий збір. Під час розгляду справи в забезпечення виконання зобовязання за укладеним договором позики ухвалою суду було накладено арешт на майно відповідача ОСОБА_6 в межах суми стягнення.

Проте, вказаний відповідач з метою уникнути відповідальності за борговими зобовязаннями та ігноруючи ухвалу про забезпечення позову від 17.02.2014 року здійснила відчуження належного їй майна шляхом укладення договорів дарування зі своєю донькою ОСОБА_4 18.02.2014 року та 26.02.2014 року, передавши останній майно - 43/100 часток цілого обєкту нежитлової будівлі з підсобними приміщеннями за адресою: м. Рубіжне, вул. Б.Хмельницького, б.79-а, та 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 відповідно.

Згодом 18.12.2014 року відповідач ОСОБА_4 уклала договір міни з відповідачем ОСОБА_5, обмінявши спірну квартиру на квартиру за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 01.07.2016 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 26.07.2016 р., було визнано недійсними договір дарування від 18.02.2014 року нежитлової будівлі з підсобними приміщеннями, яка знаходиться в м. Рубіжне, вул. Б.Хмельницького, 79-а та складає 43/100 часток цілого обєкту, та договір дарування від 26.02.2014 року 1/2 частки квартири №9, яка розташована за адресою:м. Рубіжне, пр-т. Московський, 29-а, укладені між ОСОБА_6 та ОСОБА_4

Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати договір міни від 18.12.2014 року квартири АДРЕСА_3 на квартиру АДРЕСА_4 від 18.12.2014 р., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, недійсним, застосувавши наслідки недійсності до вказаного договору міни у формі двосторонньої реституції, а саме: зобовязати ОСОБА_4 повернути ОСОБА_5 житлову квартиру АДРЕСА_5. Зобовязати ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4 житлову квартиру АДРЕСА_6. Зобовязати ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4В різницю між вартістю квартир, яка дорівнює 947,00 грн.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 03 квітня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним відмовлено.

Знято арешт, який був застосований для забезпечення позову ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 30.01.2017 року, з квартири, яка належить ОСОБА_5 та розташована за адресою: Луганська область, м. Рубіжне, проспект Московський, 29-а/9, та з квартири, яка належить ОСОБА_4 та розташована за адресою: Луганська область,м. Рубіжне, вулиця Визволителів, 73-б/5, на підставі договору міни від 18.12.2014 року.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, осіб, які брали участь у розгляді справи, розглянувши справу у межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного.

Згідно частини 1 ст. 310 ЦПК України рішення суду підлягає скасуванню в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі або залишенням заяви без розгляду з підстав, визначених статтями 205 і 207 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Тобто, тотожними визнаються позови, в яких співпадають сторони, предмет (матеріально-правова вимога до відповідача) і підстави позову (обставини, якими обґрунтовується вимога).

Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Саме до цього зводяться висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 22 квітня 2015 року у справі №6-79цс15 та від 21 жовтня 2015 року у справі №6-1133цс15, прийняті за результатами розгляду справ з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 ЦПК України, які є обовязковими для застосування іншими судами загальної юрисдикції.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 09.04.2014 року з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 на користь позивача ОСОБА_2 стягнуто солідарно суму боргу 319960 грн. та судовий збір, рішення набрало законної сили (а.с. 20-21 т. 1).

Ухвалою суду про забезпечення позову від 17.02.2014 року накладено арешт на майно, що належить ОСОБА_6, в межах суми стягнення 319960 грн. (а.с. 22 т. 1).

Згідно договору дарування від 26.02.2014 року ОСОБА_6 передано у власність ОСОБА_4 належні першій на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 29.07.2008 року відділом міського комунального майна Рубіжанської міської ради Луганської області, ? частки житлової квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_7.

Відповідно до договору міни квартир, укладеного 18.12.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, вказаними особами здійснено обмін належними їм квартирами, а саме квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_7, та належної ОСОБА_4 ? на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого органом приватизації, та ? на підставі вищезазначеного договору дарування, на квартиру за адресою: АДРЕСА_8, належну ОСОБА_5 на підставі договору дарування (а.с. 30 т. 1).

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 01.07.2016 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 26.07.2016 р., визнано недійсним, у тому разі, і договір дарування ? частки квартири №9, яка розташована за адресою: м. Рубіжне, пр-т. Московський, будинок №29-а, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4

В задоволенні вимоги ОСОБА_2 про визнання недійсним договору міни квартири АДРЕСА_9 на квартиру АДРЕСА_10 від 18.12.2014 р., укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, відмовлено (а.с. 24-26, 27-29 т. 1).

Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що вимога про визнання недійсним договору міни була заявлена позивачем ОСОБА_2 до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як сторін оспорюваного договору з підстав укладення цього договору як наступного після укладення недійсного правочину дарування ? частки квартири АДРЕСА_11 ОСОБА_6 ОСОБА_4

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, грунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті самі позовні вимоги, з тих самих підстав або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Враховуючи викладене, та те, що даний позов позивачем ОСОБА_2 пред'явлений до тих самих відповідачів, з приводу одного того самого предмету та з тих же підстав, у тому числі, у даному позові позивач посилється на ті ж самі обставини, колегія суддів приходить до висновку, що позови тотожні.

При цьому не заслуговує на увагу посилання позивача та його представника на те, що має місце інший субєктний склад у справах, оскільки вимоги про визнання недійсним договору міни заявлялися у першому позові до тих самих відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як сторін оспорюваного договору. До іншого відповідача ОСОБА_6 раніше заявлялися інші позовні вимоги - про визнання недійсними договорів дарування, а наявність у першій справі третьої особи ОСОБА_7 не змінює склад сторін.

Щодо предявлення позивачем ОСОБА_2 іншої вимоги матеріально-правового характеру - про застосування наслідків недійсності правочину, то в цій частині колегія суддів вирішує питання у передбачений законом спосіб, а саме шляхом розгляду таких вимог по суті окремим процесуальним документом (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі»).

Щодо підстав позову, то колегія суддів зауважує наступне.

Підстави позову не є посилання на певні норми права, на які посилається позивач ст.ст. 203, 215 ЦК України. Зазначений висновок узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду України, який зазначав, що під підставами позову, які згідно зі ст. 31 ЦПК може змінити лише позивач, слід розуміти обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, а не самі по собі посилання позивача на певну норму закону, яку суд може замінити, якщо її дія не поширюється на ці правовідносини.

При цьому цими обставинами можуть бути лише юридичні факти матеріально-правового характеру, тобто такі факти, які тягнуть певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Юридичні факти матеріально-правового характеру, які визначені як підстави позову, свідчать про те, що між сторонами існують правовідносини і що внаслідок певних дій відповідача ці відносини стали спірними. В свою чергу, від характеру спірних правовідносин залежить правова кваліфікація спору.

Не належать до юридичних фактів матеріально-правового характеру обставини, що є доказами у справі (ст. 57 ЦПК). З ними закон не пов'язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов'язків. Вони лише підтверджують наявність чи відсутність юридичних фактів, які є підставою позову. До того ж, від цих фактів необхідно відрізняти цивільні процесуальні факти, які підтверджують наявність обставин, необхідних для реалізації права на пред'явлення позову (ст. З ЦПК), заходів із забезпечення позову (ст. 151 ЦПК), зупинення провадження у справі (ст.ст. 201, 202 ЦПК) тощо.

Посилання позивача в теперішньому позові на наявність рішення суду, яким встановлено недійсність договору дарування, не є по суті іншою підставою позову, оскільки підставою позову про визнання договору міни залишається саме недійсність оспорюваного правочину з підстав його укладення як наступного за укладенням недійсного правочину дарування частки квартири.

Жодних інших підстав позову про визнання договору міни недійсним позивачем не зазначено.

За таких обставин, судова колегія дійшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про визнання недійсним договору міни - скасуванню з закриттям провадження у справі в цій частині.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 310 ЦПК України, колегія суддів

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 03 квітня 2017 року

в частині відмови у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору міни від 18.12.2014 року скасувати і провадження у справі в цій частині закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий

Судді: