Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Коновалова В.А.
Справа № 425/1818/15-ц
Провадження № 22ц/782/214/17
РІШЕННЯ
Іменем України
19 червня 2017 року м. Сєвєродонецьк
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі:
головуючого Коновалової В.А.,
суддів: Коротенка Є.В., Карташова О.Ю.,
за участю секретаря Козубської А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, від імені якого діє представник ОСОБА_3,
на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 28 лютого 2017 року
у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и л а:
Ухвалою Рубіжанського міського суду Луганської області від 05 жовтня 2016 року скасовано заочне рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 19 серпня 2015 року.
Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 28 лютого 2017 року позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково. Суд стягнув з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № SAMDN1185 від 13 вересня 2010 року станом на 30 квітня 2015 року в сумі 18218,85 грн. Вирішено питання про судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, від імені якого діє представник ОСОБА_3, просить рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 28 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне, неправильне дослідження та оцінку доказів, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права.

Представник публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», який приймав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу не визнав.

Позивач та його представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених такими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвалюючи рішення по справі суд першої інстанції виходив з того, що ним були встановлені факти про те, що 13 вересня 2010 року між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № SAMDN1185, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Кредитний ліміт первинно 11 листопада 2011 року було встановлено в розмірі 300 грн., цього ж дня кредитний ліміт було збільшено до 7800 грн., 05 серпня 2013 року збільшено до 13000 грн., 28 серпня 2013 року - збільшено до 14000 грн., 28 жовтня 2014 року зменшено до 13300 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки.

Також судом першої інстанції взято до уваги, що користування відповідачем кредитною карткою «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» підтверджується операціями про зняття та погашення заборгованості, поповнення картки через термінал самообслуговування, операціями договірного списання коштів для виплат у відповідності з Умовами та Правилами надання банківських послуг, про що свідчить виписка по рахунку відповідача. Списання коштів з інших карток відповідача № 9973 (рахунок підприємця) та № 363064635 (рахунок Бонус+) саме в рахунок погашення заборгованості по кредитній картці «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» відповідачем до банку жодного разу не оскаржувалось.

Анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк» відповідачем була підписана 13 вересня 2010 року, 11 листопада 2011 року ОСОБА_2 підписав Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» і того ж дня кредитна картка була видана, банком був встановлений кредитний ліміт.

Станом на 30 квітня 2015 року відповідач в порушення умов договору належним чином не виконав свої договірні зобовязання, у встановлені строки суму кредиту не повернув. Згідно розрахунку позивача заборгованість відповідача за кредитним договором складає - 18868,85 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 13290,48 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 5578,37 грн., заборгованості з пені та комісії за користування кредитом - 200,00 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 953,44 грн.

Також суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має зареєстроване місце проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1, яке розташоване в зоні, де проводилась антитерористична операція, а оскільки Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено мораторій на нарахування штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами з 14 квітня 2014 року, тому позовні вимоги в частині стягнення пені та штрафів не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, пеня та штрафи нараховані після 14 квітня 2014 року.

Тому, з урахуванням зазначених обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_2 порушив зобовязання щодо своєчасного і повного погашення заборгованості, не надав доказів того, що заборгованість за кредитним договором погашена, тому позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитом в сумі 13290,48 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 4928,37 грн., що утворилась станом на 30 квітня 2015 року, підлягають задоволенню. Всього сума до стягнення складає 18218,85 грн.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини по справі та матеріали справи у їх сукупності колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо наявності права позивача на стягнення заборгованості за договором № SAMDN1185, оскількиОСОБА_2 порушив зобовязання щодо своєчасного і повного погашення заборгованості, належним чином їх не виконав.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутність таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В статті 629 ЦК України зазначено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається із анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанк від 13 вересня 2010 року, яка підписана ОСОБА_2, позичальник згодин з тим, що ця заява разом і з Памяткою клієнта та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним та банком Договір про надання банківських послуг.

Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору.

Отже, при укладенні договору відповідач надав згоду на те, що заява позичальника разом із Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг. Дану згоду відповідач особисто засвідчив своїм підписом, що є доказом того, що сторони погодилися з умовами договору. Договір у встановленому законом порядку недійсним не визнаний.

Згідно заяви позичальника від 13 вересня 2010 року року відповідач був ознайомлений та згодний з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також з тарифами банку, які були надані відповідачу для ознайомлення в письмовому вигляді, про що свідчить його підпис на вказаній заяві.

Посилання відповідача на те, що Умови та правила надання банківських послуг не містять інформації про дату затвердження банком цих умов кредитування не відповідають дійсності, оскільки в Умовах та правилах надання банківських послуг, які маються в матеріалах справи, є посилання на те, що Умови та правила затверджені наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256.

Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» по договору № SAMDN1185 ОСОБА_2, в якій містяться тарифи банку, підписана відповідачем 11 вересня 2011 року.

Відповідач в суді апеляційної інстанції зазначав що точно не може сказати чи його підпис міститься як в анкеті-заяві про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанк від 13 вересня 2010 року, так і в Довідці від 11.11.2011 року про Умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» по договору № SAMDN1185.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником відповідача заявлялося клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, яке в подальшому відкликано у звязку з ненаданням банком оригіналів кредитної справи.

Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 19.12.2016 року, яка надавалася до суду першої інстанції, так і довідки від 19.06.2017 року наданої до суду апеляційної інстанції, надати оригінал кредитної справи ПАТ КБ «Приватбанк» немає змоги, оскільки документи знаходяться у Луганському архіві. На даний момент взаємодія з архівом м. Луганська не можлива до стабілізації політичної ситуації в зоні АТО.

Суд апеляційної інстанції згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, під час розгляду справи розяснював відповідачу та його представнику право на звернення із клопотанням про призначення комплексної судово-технічної та судово-почеркознавчої експертизи по копіям документів.

Однак, відповідач та його представник під час розгляду справи не просили призначити по справі зазначену експертизу.

Доводи апеляційної скарги про те, що анкета-заява від 13.09.2010 року, яку не можливо ідентифікувати і яка могла заповнюватися при спробі отримати інші картки банку не заслуговують на увагу, оскільки на спростування цих обставин відповідачем будь-яких доказів суду надано не було.

Доводи апеляційної скарги про те, що в анкеті-заяві від 13.09.2010 року графа з номером картки не заповнена, підпису про отримання картки ОСОБА_2 не ставив, отже картка ним не отримувалася не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

З наданої банком виписки з рахунку ОСОБА_2 вбачається, що користуватися карткою відповідач почав з 11.11.2011 року. 08.07.2013 року, 03.09.2013 року, 25.09.2013 року, 02.10.2013 року з карткового рахунку здійснювалося поповнення мобільного № НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4, що ним не заперечувалося під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Також з виписки вбачається, що відповідач не лише знімав кошти, але й частково погашав заборгованість по кредиту через термінал. На картковий рахунок ОСОБА_2 поступали кошти від інших осіб (наприклад 12.09.2013 року, 20.09.2013 року). Банком здійснювалося автоматичне погашення заборгованості шляхом списання із іншого карткового рахунку відповідача № 9973 (рахунок підприємця) відкритого в ПАТ КБ «Приватбанк».

В виписці з рахунку зазначено, що 03.12.2013 року, 23.12.2013 року,12.02.2014 року, 21.02.2014 року ОСОБА_5 на картковий рахунок перераховувалися кошти від особистого доходу.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що відповідач користувався кредитною карткою «Універсальна, 55 днів пільгового періоду».

Посилання апелянта на те, що в період з 22.07.2014 року по 31.07.2014 року він не міг користуватися карткою, оскільки в цей час незаконно утримувався працівниками БПСМОП «Чернігів» ГУМВС України в Чернігівській області в приміщенні Кремінської санаторної школи-інтернату, також на те, що в виписці по картрахунку зазначено про зняття коштів 15.11.2013 року в м. Ровеньки, однак в м. Ровеньки в той час він не був, не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Згідно п.6.3. постанови Національного Банку України „Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням № 223 від 30.04.2010 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, користувач зобовязаний контролювати рух коштів за своїм картрахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися держателем.

Відповідно до п. 2.1.1.9.10. Умов та правил надання банківських послуг держатель несе відповідальність за всі операції з карткою, здійснені по дату отримання Банком повідомлення від клієнта про втрату картки включно.

Таким чином, як законодавством так і умовами договору передбачено обовязок користувача платіжної картки повідомляти банк про операції, які не виконувалися користувачем та відповідальність користувача за всі операції, повязані з карткою до письмової заяви про блокування коштів на картрахунку.

Відповідачем не надано суду доказів того, що кредитна картка вибула із його користування поза його волею та не надано суду доказів про повідомлення ПАТ КБ „Приватбанк про операції, які, як він вважає, ним не виконувалися, про звернення до банку із заявою про блокування коштів на картрахунку. Також відповідачем не надано доказів на спростування обставин щодо зняття коштів з картрахунку та користування карткою. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач зазначив, що до правоохоронних органів з приводу вказаних вище обставин він не звертався.

Колегія суддів погоджується з доводом апеляційної скарги про те, що суд безпідставно взяв до уваги як доказ отримання ОСОБА_2 кредитної картки фото зображення з екрану програмного забезпечення банку, оскільки на фотозображенні не можливо прочитати номер картки.

Однак це не вплинуло по суті на правильність висновку суду щодо обставин отримання картки.

З урахуванням зазначених вище обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за основною сумою 13290,48 грн.

Що стосується позовних вимог в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, то суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має зареєстроване місце проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1, яке розташоване в зоні, де проводилась антитерористична операція, а Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» встановлено мораторій на нарахування штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами з 14 квітня 2014 року. Нарахована в період з 01 вересня 2014 року по 30 квітня 2015 року сума 850 грн., з якої фактично погашено за рахунок платежів відповідача 650 грн., є пенею, а тому із розміру заборгованості по процентам за користування кредитом 5578,37 грн. підлягає вирахуванню 650 грн. сплаченої відповідачем пені, яка була нарахована після 14 квітня 2014 року всупереч ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», тому позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом підлягають частковому задоволенню в сумі 4928,37 грн.

Однак, встановивши дійсні обставини по справі та постановляючи рішення в частині стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, суд першої інстанції, при визначенні розміру заборгованості по процентам не звернув уваги на положення Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В пункті 2.1.1.12.6 укладеного між сторонами договору передбачено, що за користування кредитом та овердрафтом нараховуються проценти у розмірі встановленому Тарифами банку, із розрахунку 360 (триста шістдесят) календарних днів у році, якщо інше не передбачене п. 2.1.1.12.13.

Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна 55 днів пільгового періоду» за договором № SAMDN1185, іпн НОМЕР_2, ОСОБА_2, в якій містяться тарифи банку, та яка підписана 11.11.2011 року ОСОБА_2, базова відсоткова ставка в місяць (нараховується на залишок непростроченої заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів у році) складає 2,5%.

Отже, виходячи із тарифів банку відсоткова ставка на рік за укладеним сторонами договором складає 30% річних.

Разом з тим, із матеріалів справи, а саме розрахунку заборгованості наданого позивачем вбачається, що публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» нарахування відповідачу процентів за користування кредитними коштами здійснюється, виходячи із ставки 34,8% річних починаючи з 01 вересня 2014 року.

При цьому, в матеріалах справи відсутні будь-які докази (рішення банку про підвищення процентної ставки за договором), на підставі яких саме з 01 вересня 2014 року позивачем змінена відсоткова ставка за договором укладеним з відповідачем з 30% річних на 34,8% річних, не зазначені обставини, на підставі яких банк здійснив підвищення відсоткової ставки.

У пункті 1.1.3.2.3 договору зазначено, що банк має право здійснювати зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому, банк зобовязаний не пізніше чим за 7 днів до введення змін проінформувати Клієнта, зокрема, у виписці по картрахунку згідно п. 1.1.3.1.9. цього договору. Якщо на протязі 7 днів Банк не отримає повідомлення від Клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що Клієнт приймає нові умови.

Згідно п. 1.1.3.1.9. не рідше одного разу в місяць способом зазначеним у заяві, надавати держателю виписки про стан картрахунків і про здійснені за минулий місяць операції по картрахунках. При підключенні держателя до системи Приват24 надання виписок здійснюється через даний комплекс. При підключенні клієнта до комплекту Моbile-banking банк надає можливість доступу до інформації про стан рахунку шляхом використання функції SMS-повідомлень.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представник банку зазначив, що про збільшення розміру відсоткової ставки за договором відповідач повідомлявся шляхом та у спосіб передбачений Умовами та правилами надання банківських послуг, а саме шляхом направлення SMS-повідомлення.

За правилами частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (чинної на час укладення договору) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового звязку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155 (далі Правила) рекомендоване поштове відправлення це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, дрібний пакет, мішок "M"), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.

Згідно з пунктом 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 30 листопада 2016 року № 6-82цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Однак, в матеріалах справи відсутні відомості як про направлення банком відповідачу SMS- повідомлення про збільшення відсоткової ставки, так і про отримання відповідачем повідомлення. Також під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником банку доказів на підтвердження чи спростування зазначених вище обставин надано не було.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідач зазначав, що будь-яких SMS- повідомлень про збільшення процентної ставки за користування кредитом він не отримував.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що банк не повідомляв відповідача про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом, як це передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг.

Отже, банк збільшив відсоткову ставку по кредиту в односторонньому порядку, без додержання порядку визначеного у п. 1.1.3.2.3, п.1.1.3.1.9. Умов та правил надання банківських послуг.

Із наданого ПАТ КБ «Приватбанк» розрахунку заборгованості та виписці по картковому рахунку вбачається, що в період з 01 вересня 2014 року позивачем здійснювалося автоматичне погашення заборгованості за договором з іншого рахунку відповідача, а кошти від платежів надходили на погашення пені. Отже відповідачем не здійснювалась оплата на погашення кредиту у більшому розмірі процентів ніж це передбачено у Тарифах банку від 11.11.2011 року, які підписані відповідачем.

Із матеріалів справи, а саме розрахунку заборгованості, наданого позивачем під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції на вимогу суду, станом на 30 квітня 2015 року за відповідачем утворилася заборгованість за процентами у розмірі 5216,78 грн., виходячи із ставки 30% на рік.

Судом першої інстанції встановлено, що нарахована позивачем в період з 01 вересня 2014 року по 30 квітня 2015 року сума 850 грн., з якої фактично погашено за рахунок платежів відповідача 650 грн. є пенею, нарахування якої на час проведення антитерористичної операції з 14 квітня 2014 року забороняється згідно Закону України «Протимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Таким чином, заборгованість відповідача за нарахованими процентами станом на 30 квітня 2015 року, з вирахуванням сплати 650 грн., складає 4566,78 грн. (5216,78 грн. 650 грн.).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість за процентами в сумі 4566 грн. 78 коп.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, повязаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача до суду в сумі 140 грн., то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Згідно п. 6 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат повязаних з розглядом судової справи, належать витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.

Підстави для здійснення виклику відповідача через оголошення у пресі зазначені ч. 9 ст. 74 ЦПК України, яка передбачає, що відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.

В частині 3 ст. 122 ЦПК України зазначено, що у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Інформація про місце проживання (перебування) фізичної особи має бути надана протягом трьох днів з моменту отримання відповідним органом реєстрації місця проживання та перебування особи відповідного звернення суду.

У разі якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення у пресі.

Системний аналіз даних норм права дає підстави для висновку про те, що оголошення у пресі про виклик відповідача до суду здійснюється тільки в тому разі, якщо не можливо встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача.

Із матеріалів справи вбачається, що 10.06.2015 року судом першої інстанції на виконання вимог ч. 3 ст. 122 ЦПК України направлявся запит до Державної міграційної служби України Управління ДМС України в Луганській області про надання відомостей щодо реєстрації місця проживання та інші персональні дані на ОСОБА_2.

Згідно відповіді від 20.06.2015 року ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що відповідач має зареєстроване місце проживання, виклик відповідача повинен здійснюватися у відповідності до положень ст. 74 ЦПК України за місцем його реєстрації. Отже виклик відповідача через оголошення у персі не відповідає вимогам ч. 9 ст. 74 ЦПК України.

Суд першої інстанції, стягуючи витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, не врахував зазначених вище вимог закону, тому дійшов помилкового висновку.

Проаналізувавши обставини справи, апеляційний суд вважає, що рішення суду в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» витрат, повязаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача до суду в сумі 140 грн. підлягає скасуванню.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції змінити, зменшивши суму стягуваної з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № SAMDN1185 від 13 вересня 2010 року станом на 30 квітня 2015 року з 18218 (вісімнадцять тисяч двісті вісімнадцять) гривень 85 коп. до 17857 (сімнадцять тисяч вісімсот пятдесят сім) гривень 26 коп. та скасувавши в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» витрат, повязаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача до суду в сумі 140 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303,309,319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 28 лютого 2017 року змінити, зменшивши суму стягуваної з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором № SAMDN1185 від 13 вересня 2010 року станом на 30 квітня 2015 року з 18218 (вісімнадцять тисяч двісті вісімнадцять) гривень 85 коп. до 17857 (сімнадцять тисяч вісімсот пятдесят сім) гривень 26 коп. та скасувавши в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» витрат, повязаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача до суду в сумі 140 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після його проголошення у касаційному порядку.

Головуючий

Судді: