Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/57/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

11.07.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Гайсюка О.В., Мурашка С.І.

із секретарем Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 травня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 146000 грн., 10% річних в сумі 14600 грн.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 01 грудня 2014 року помер її чоловік ОСОБА_4 За життя останній, а саме 03 квітня 2014 року, з її відома та згоди надав ОСОБА_2 позику в сумі 146000 грн. під 10% річних, з умовою повернення протягом 12 місяців, тобто до 03 квітня 2015 року, що було оформлено відповідною розпискою. Спадщину після ОСОБА_4 вона прийняла одна та отримала свідоцтво про право на спадщину. При цьому, відповідач, будучи обізнаним про смерть її чоловіка, та про те, що саме до неї перейшло право на отримання позичених ним грошей та відсотків за користування ними, борг у добровільному порядку повертати відмовляється, хоча строк виконання зобов'язань вже настав.

Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 травня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг в сумі 146 000 грн., 10 % від суми позики в розмірі 14 600 грн. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 травня 2016 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Зазначає, що суд не звернув уваги на заперечення щодо безпідставності позовних вимог, не перевірив належним чином його доводи про те, що він не брав гроші в борг і не писав розписку, яку надано позивачем, під час судового розгляду справи не отримував від експертної установи жодних клопотань і не ухилявся від проведення судової експертизи, тому з метою перевірки вказаних обставин просить апеляційний суд призначити у справі судово-почеркознавчу експертизу спірної розписки.

Заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_2 і його представника ОСОБА_5, які підтримали доводи апеляційної скарги, позивача ОСОБА_3, яка заперечувала проти задоволення скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши у межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, доводи і запереченняч сторін, законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16.

Договір позики є двостороннім правочином, а також одностороннім договором, адже після його укладення всі обовязки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або відповідної кількості речей того ж роду й такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у звязку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобовязань.

Позикодавець має право отримати проценти від суми позики, згідно зі ст. 1048 ЦК України, які нараховуються за період з дати отримання коштів позичальником по день повернення позики, якщо інше не було встановлено укладеним між сторонами договором.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-37цс15.

Судом встановлено, що згідно з розпискою від 03 квітня 2014 року ОСОБА_2 позичив 146000 грн. під 10% річних і зобовязався протягом 12 місяців їх повернути. У кого саме він позичив зазначені грошові кошти у розписці не вказано (а.с. 5 т. 1). Оригінал розписки знаходився у позивача і наданий до суду в обгрунтування позовних вимог.

Чоловік позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 помер 01 грудня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 8 т. 1).

Після смерті ОСОБА_4 14 квітня 2015 року заведено спадкову справу № 57337337 (а.с.16 т.1). З матеріалів вказаної справи вбачається, що його спадкоємцем як за законом так і за заповітом є позивач ОСОБА_3 Дочка спадкодавця ОСОБА_6 подала заяву про відмову від спадщини, дочка ОСОБА_7 пропустила встановлений строк для прийняття спадщини батька, надала нотаріусу заяву в якій вказала, що строк на прийняття спадщини поновлювати не буде і не заперечує щодо видачі ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 Позивачем отримані свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 (а.с. 57-129 т. 1).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст.ст. 1218, 1231 ЦК України ).

З урахуванням наведених вимог законодавства дані правовідносини допускають правонаступництво.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга ст.1220 ЦК України).

Тому позивач як спадкоємець ОСОБА_4 має право вимоги до боржників померлого.

Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку, що боргова розписка, видана ОСОБА_2, свідчить про отримання ним грошових коштів із зобов'язанням сплатити відсотки за користування ними та повернути їх у визначений час, тобто породжує правові наслідки, які наступають внаслідок невиконання договору позики на умовах, визначених у розписці.

З приводу того, що в розписці немає даних про особу, у якої були позичені ОСОБА_2 грошові кошти суд першої інстанції, посилаючись на ч.ч. 2 та 3 ст. 545 ЦПК України, зазначив, наявність боргового документу у кредитора (його правонаступника) без відповідної помітки про виконання зобов'язання свідчить про невиконання останнього.

Так, з аналізу ст. ст. 510, 545 ЦК України та відповідно до ст. ст. 1046, 1047, ЦК України розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем (в тому числі його правонаступником) для підтвердження перед ним невиконаного зобовязання за договором позики.

Отже, особа, яка предявила розписку для виконання і є позикодавцем.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Статтею 204 ЦК України визначено принцип презумпції правомірності правочину правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами.

Доказів на спростування факту отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_4 або його правонаступника ОСОБА_3 позики в розмірі 146000 грн. на умовах, зазначених у розписці, або ж доказів неправомірного заволодіння позивачем вказаною розпискою також відповідачем не надано.

Даних про укладення договору позики під впливом тиску у судовому засіданні не встановлено, відповідачем він не оспорювався і його недійсність рішенням суду не встановлена.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи щодо неналежного виконання зобов'язання за договором позики, внаслідок чого існує заборгованість у розмірі 146000 грн., 10 відсотків від суми позики за час користування коштами - в розмірі 14600 грн., дійшов обґрунтованого висновку, що зазначена сума заборгованості підлягає до стягнення з боржника

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Як розяснено у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувались вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Як убачається з матеріалів справи, судом першої інстанції, при розгляді справи було прийнято та досліджено доказ оригінал розписки, поданої позивачем (а.с.5 т. 1).

За клопотанням відповідача судом першої інстанції 25 січня 2016 року призначено судову почеркознавчу експертизу у даній справі, на вирішення якої поставлено питання: ким підписано та виконано рукописний текст розписки. Відповідачу роз'яснено наслідки ухилення від участі в експертизі, передбачені статтею 146 ЦПК України (а.с. 21 т. 1).

02 лютого 2016 року з НДЕКЦ УМВС України в Кіровоградській області надійшло клопотання в якому експерт зазначив, що для виконання експертизи необхідні вільні та експериментальні зразки почерку і підпису ОСОБА_2, без їх надання експертизу провести буде неможливо (а.с. 24,25 т. 1). Відповідача неодноразово було повідомлено про необхідність явки до суду для відібрання у нього експериментальних зразків почерку і підпису та надання ним документів з вільними його підписами та почерком. Однак, вказані виклики ним проігноровані (а.с. 31,34 т. 1). Таким чином, у звязку з ухиленням відповідача від надання необхідних для проведення експертизи документів, експертиза проведена не була (а.с. 42 т. 1).

Відповідно до ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Враховуючи те, що відповідач до суду першої інстанції не зявлявся, що унеможливило відібрання у нього експериментальних зразків його почерку та підпису, документів з вільними зразками підпису та почерку також не надав, суд з дотриманням вимог ст. 146 ЦПК України визнав доведеним факт, для зясування якого експертиза була призначена, а саме те, що боргова розписка від 03 квітня 2014 року на суму 146000 грн. була написана та підписана особисто ОСОБА_2

Суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України, взяв до уваги вищезазначені вимоги закону, встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зясував, чи є розписка належним доказом у справі, чи дійсно її підписано відповідачем, розяснив сторонам про можливість проведення судової почеркознавчої експертизи.

Згідно ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до ст. 304 ЦПК України справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою.

На підставі ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 01 листопада 2016 року призначено судово-почеркознавчу експертизу у даній справі. ОСОБА_2 оплатив вартість експертних робіт згідно акту виконаних робіт, що підтверджується квитанцією (т.1 а.с. 231)

29 грудня 2016 року Кропивницьке відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз повернуло до Апеляційного суду Кіровоградської області матеріали цивільної справи з повідомленням експерта про неможливість надання висновку (а.с. 196-197 т. 1).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29 грудня 2016 року на підставі розпорядження керівника апарату Апеляційного суду Кіровоградської області щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ № 193 від 29 грудня 2016 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 травня 2016 року розподілено судді-доповідачеві ОСОБА_8

20 квітня 2017 року в судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_2, ОСОБА_5, заявив клопотання про призначення додаткової судово-почеркознавчої експертизи, проведення якої доручити експертам Кіровоградського відділення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз (вул. Волкова, 2, м. Кропивницький). На вирішення зазначеної експертизи просив поставити питання: Чи виконаний текст розписки про отримання коштів та підпис в ній ОСОБА_2 чи іншою особою?

Перевірка належності підпису особі не може підтверджуватись будь-якими засобами доказування, а встановлення зазначеної обставини потребує спеціальних знань.

Статтею 143 ЦПК України визначено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

З метою дотримання принципів цивільного судочинства щодо змагальності, всебічності та повноти розгляду справи, задля перевірки доводів апеляційної скарги на підставі ухвали колегії суддів Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 квітня 2017 року у даній справібуло призначено додаткову судово - почеркознавчу експертизу для дослідження тексту розписки про отримання коштів та підпису в ній.

Згідно висновків судово почеркознавчої експертизи від 02 червня 2017 року рукописний текст розписки про позику 146000 грн. від 03 квітня 2014 року і підпис у цій розписці, підшитій у матеріалах справи (а.с.5 т. 1), виконані самим ОСОБА_2 ( а.с.18-22 т. 2).

Згідно з ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення апеляційним судом, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з відповідною розпискою відповідач отримав грошові кошти, які з процентами від суми позики зобов'язався повернути, проте свої зобов'язання не виконує, а тому на вимогу кредитора він зобов'язаний сплатити суму боргу за договором позики та відсотки.

Суд дав належну оцінку тій обставині, що договір позики від було укладено з ОСОБА_2 у відповідності до вимог ст. 1047 ЦК України у письмовій формі, у вигляді розписки, яка була надана суду позивачем.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Як вбачається із заперечення на позов та апеляційної скарги відповідач заперечував договір позики на тій підставі, що грошові кошти не були одержані ним від позикодавця і розписку він не писав.

Докази безгрошовості договору позики або звернення відповідача до відповідних органів щодо укладення договору позики під впливом насильства в матеріалах справи відсутні.

Таким чином, суд першої інстанції вирішив справу по суті згідно із законом, його висновки щодо стягнення боргу є такими, що відповідають матеріалам справи, а доводи відповідача, в силу вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України, ст. 1051 ЦК України не можуть мати істотного значення для правильного вирішення справи, а тому судове рішення відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості.

Оскільки при розгляді справи судом першої інстанції дотримані норми процесуального права, правильно застосовані норми матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, тому згідно ст. 308 ЦПК України ухвалене по справі рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: