У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л., Кадєтової О.В., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Публічного акціонерного товариства «Завод металоконструкції ім. Бабушкіна», треті особи: Відділ державної Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Дніпропетровська міська рада, про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності на квартиру, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, зобов'язання зняти з реєстрації, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до суду з указаним позовом, у якому зазначала, що квартира АДРЕСА_1 була отримана нею на підставі ордеру № 84 від 08 липня 1998 року, виданого Виконавчим комітетом Ленінської районної ради м. Дніпропетровська на сім'ю, що складалась із трьох осіб: неї, її матері ОСОБА_8 та її колишнього чоловіка ОСОБА_7

У 1986 році між нею та ОСОБА_7 був зареєстрований шлюб, але на момент отримання спірної квартири відповідач фактично в ній не проживав, довгий час не було відомо про його місце знаходження, у зв'язку з цим вона зверталася до правоохоронних органів із заявою про оголошення його у розшук, а потім до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із заявою про визнання ОСОБА_7 безвісно відсутнім, але оскільки відповідач з'явився до суду її заява була залишена судом без розгляду.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2002 року у справі № 2-2683/02 позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 задоволено. Вселено ОСОБА_7 у квартиру АДРЕСА_1; встановлено порядок користування вказаною квартирою між ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Пізніше позивачу стало відомо, що спірна квартира у 1998 році була приватизована, хоча ані вона, ані відповідач з відповідною заявою до органів приватизації не зверталися.

Більше того, стало відомо про існування двох свідоцтв про право власності на одну і ту ж квартиру АДРЕСА_1, які мають однакову дату видачі - 10 грудня 1998 року і одну і ту ж підставу - розпорядження № П-350. Однак, ці свідоцтва видані різними органами - ВАТ «Заводом металоконструкцій ім. Бабушкіна», згідно з яким власниками квартири є ОСОБА_6 та ОСОБА_7; та Виконкомом міської ради народних депутатів, згідно з яким власником спірної квартири є лише ОСОБА_6

При таких обставинах, позивач вважає, що вказані свідоцтва про право власності на спірну квартиру підлягають скасуванню.

Крім того, позивач зазначала, що з грудня 1998 року і до теперішнього часу відповідач ОСОБА_7 у спірній квартирі не проживав без поважних причин, за весь цей час в квартирі не оселявся і навіть після звернення його до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення та здійснення вселення його державною виконавчою службою і отримання ним ключів від квартири, ОСОБА_7 не залишився в квартирі і не оселився в ній і без поважних причин до теперішнього часу не проживав в квартирі.

Посилаючись на вказані обставини та з урахуванням уточнень позовних вимог, позивач просила суд визнати недійсними та скасувати свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1,видане ВАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна» на підставі розпорядження № П-350 від 10 грудня 1998 року на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_7; свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане Виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження № П-350 від 10 грудня 1998 року на ім'я ОСОБА_6; скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_6 та ОСОБА_7, здійснену на підставі розпорядження № П-350 від 10 грудня 1998 року; визнати ОСОБА_7 таким, що втратив право користування житлом у квартирі АДРЕСА_1;зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області зняти з реєстрації ОСОБА_7 в указаній квартирі.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2015 року в частині позову ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру, видане ВАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна» на підставі розпорядження від 10 грудня 1998 року № П-350 на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_7, скасування державної реєстрації права власності на квартиру - скасовано та провадження у справі в цій частині закрито. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 порушує питання про скасування оскаржуваних рішень судів із ухваленням нового рішення по суті позовних вимог, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом установлено, що 08 липня 1998 року Виконавчим комітетом Ленінської районної ради м. Дніпропетровська на ім'я ОСОБА_6 на сім'ю, що складалась із трьох осіб: ОСОБА_6, її матері ОСОБА_8 та чоловіка ОСОБА_7, видано ордер на квартиру АДРЕСА_1.

10 грудня 1998 року на підставі розпорядження № П-350 ВАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна» на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Цього ж дня на підставі розпорядження № П-350 Виконком міської ради народних депутатів на ім'яОСОБА_6 видано свідоцтво про право власності на цю ж саму квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 7, т. 1).

Як вбачається з повідомлення КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 9321 від 26 серпня 2014 року, до введення в дію Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5, державна реєстрація права власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданих органами приватизації, проводилася централізовано за замовленням органу приватизації (т. 1 а.с. 221).

Обґрунтовуючи підстави позову щодо недійсності вказаних свідоцтв, позивач посилалась на те, що в апріорі не може бути двох свідоцтв про право власності на одну й ту ж квартиру, виданих різними органами на різних осіб, а також ані вона, ані відповідач з відповідною заявою до органів приватизації спірної квартири не зверталися.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті ж позовні вимоги, з тих же підстав, або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Закриття провадження у справі у цьому випадку можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.

Нетотожність хоча б одного елементу не перешкоджає заінтересованим особам звернутися до суду з позовом і не дає суду підстав закривати провадження у справі.

Так, зі змісту рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2012 року у справі № 2-422/1284/2012 вбачається, що у січні 2011 року ОСОБА_6 зверталася до суду з позовом до ОСОБА_7, ПАТ «Дніпропетровський завод металоконструкції ім. Бабушкіна», КП «Дніпропетровське МБТІ» Дніпропетровської обласної ради про визнання недійсними розпорядження № П-350 від 10 грудня 1998 року, виданого ВАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна», правонаступником якого є ПАТ «Дніпропетровський завод металоконструкції ім. Бабушкіна», на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_7; скасування державної реєстрації права власності. При цьому, обґрунтовуючи підстави позову, ОСОБА_6 посилалась на те, що ані вона, ані ОСОБА_7 заяви про приватизацію квартири АДРЕСА_1 не писали (а. с. 30-32, т. 1).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2012 року у справі № 2-422/1284/2012 вказаний позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано недійсними розпорядження № П-350 від 10 грудня 1998 року, видане ВАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна», правонаступником якого є ПАТ «Дніпропетровський завод металоконструкції ім. Бабушкіна», на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_7 У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 лютого 2013 року, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2012 року було скасовано та у задоволені позову ОСОБА_6 відмовлено в повному обсязі.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6, обґрунтовуючи підстави позову у 2013 році щодо недійсності вказаних свідоцтв, посилалась на те, що в апріорі не може бути двох свідоцтв про право власності на одну й ту ж квартиру, виданих різними органами на різних осіб, а також що, ані вона, ані відповідач з відповідною заявою до органів приватизації спірної квартири не зверталися.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що апеляційний суд, закриваючи провадження у даній справі в частині позову ОСОБА_6 про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на квартиру, виданого ВАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна» на підставі розпорядження від 10 грудня 1998 року № П-350 на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_7, скасування державної реєстрації права власності на квартиру, дійшов правильного висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки 20 серпня 2012 року набрало законної сили рішення апеляційного суду Дніпропетровської області, яке ухвалено з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII«Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Відповідно до ч. 5 ст. 8 зазначеного Закону передача квартир у власність громадян оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Як вбачається з повідомлення Дніпропетровської міської ради від 07 липня 2011 року № С-720, ані розпорядження, ані рішення за № П-350 від 10 грудня 1998 року в архівному управлінні Дніпропетровської міської ради відсутнє (т. 1 а. с. 26).

Із листа Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 18 лютого 2015 року № ѕ-308 вбачається, що в базі приватизованого житла відсутні відомості щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 та будь-які документи щодо зазначеної квартири. Будинок АДРЕСА_1 прийнятий до комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради від 16 лютого 2004 року № 330 (т. 2 а. с. 56).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Частиною 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що передача квартир у власність громадян оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1, виданого Виконкомом міської ради народних депутатів на підставі розпорядження № П-350 від 10 грудня 1998 року на ім'я ОСОБА_6, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився й апеляційний суд, встановивши, що вказане свідоцтво видане не від імені органу приватизації державного житлового фонду та не відповідає вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», дійшов правильного висновку про нікчемність оспорюваного свідоцтва.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2002 року було задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6 Останнього було вселено у квартиру АДРЕСА_1 та визначено порядок користування спірною квартирою. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира належить сторонам на праві спільної власності. Зазначене рішення ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 7 квітня 2003 року залишено без змін.

Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору -судом.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився й апеляційний суд, встановивши, що оскільки ОСОБА_7 є співвласником квартири АДРЕСА_1, то в силу вимог ст. 321 ЦК України не може бути позбавлений або обмежений у здійсненні свого права власності щодо спірної квартири.

Такі висновки суду ґрунтуються на законі та відповідають фактичним обставинам справи.

Доводи касаційної скарги про неналежну оцінку судами наданих доказів безпідставні, оскільки обставини, на які посилається заявник, були предметом дослідження у судах і висновки з цього приводу, зроблені судами, ґрунтуються на встановлених у судах обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Отже доводи касаційної скарги висновків попередніх судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення суду першої інстанції у не скасованій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України, розглянувши касаційну скаргу на рішення суду, суд касаційної інстанції відхиляє скаргу і залишає рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2015 року у не скасованій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова