Справа № 653/536/17
Провадження № 2/653/520/17
РІШЕННЯ

іменем України

"13" червня 2017 р. Генічеський районний суд Херсонської області в складі:

головуючого - судді Венглєвської Н.Б.,

секретаря Копєйко Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Генічеськ справу за позовом ОСОБА_1 до Партизанської селищної ради Генічеського району Херсонської області, про встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, де зазначає, що 09 квітня 2005 року помер його батько ОСОБА_2. Після смерті батька відкрилася спадщина, до якої ввійшла належна йому земельна ділянка, розміром 4.16 га, розташована на території Партизанської селищної ради Генічеського району Херсонської області та яка належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІІ-ХС №013105. Вказує, що на день смерті батька разом з ним проживала матір позивача та відповідно дружина померлого ОСОБА_3, яка в силу закону, фактично спадщину, що залишилася після смерті ОСОБА_2 прийняла. Однак як вказує позивач, його матір із відповідною заявою до нотаріуса не зверталася та свідоцтво про право на спадщину після смерті свого чоловіка не отримувала.

17 лютого 2016 року ОСОБА_3 померла. Після її смерті відкрилася спадщина, до якої, як вказує позивач, ввійшла також земельна ділянка, розміром 4.16 га., розташована на території Партизанської селищної ради Генічеського району Херсонської області та яку вона фактично успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_2, але належним чином не оформила.

Вказує, що протягом строку встановленого законом, він, після смерті матері, звернувся до нотаріальної контори із відповідною заявою про прийняття спадщини, однак у звязку з тим, що за померлою не було належним чином зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку, а також відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа, державним нотаріусом Генічеської державної нотаріальної контори, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину.

Вважаючи своє право порушеним, з посиланням на ст..ст. 1258, 1269, 1270 ЦК України, просив суд встановити факт належності ОСОБА_3, померлій 17 лютого 2016 року на праві приватної власності спадкового майна земельної ділянки, площею 4.16 га., яка розташована на території Партизанської селищної ради Генічеського району Херсонської області та яка належала померлому 09.04.2005 року ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІІ-ХС №013105, яку вона фактично прийняла після його смерті, як спадкоємиця першої черги за законом та визнати за ним право власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування після смерті своєї матері ОСОБА_3, померлої 17.02.2016 року, як за спадкоємцем першої черги за законом.

У судове засідання позивач, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не зявився не повідомивши суд про причини неявки.

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_4 також будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не зявився. Подавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Просив суд позовні вимоги задовольнити.

Представник Партизанської селищної ради Генічеського району Херсонської області в судове засідання не зявився, подавши заяву розгляд справи за його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю сторін.

Судом встановлено, що 27 грудня 2002 року ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, серії ІІІ-ХС №013105 набув право власності на земельну ділянку, розміром 4.16 га, яка розташована на території Партизанської селищної ради Генічеського району Херсонської області.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, зокрема копією свідоцтва про смерть, серії 1-КГ №004299, ОСОБА_2 помер 09 квітня 2005 року.

Відповідно до ст.. 1220 ЦК України, внаслідок смерті ОСОБА_2 відкрилася спадщина, до складу якої ввійшла належна померлому вказана земельна ділянка.

З довідки Партизанської селищної ради Генічеського району Херсонської області №2201 від 28.10.2016 року вбачається, що на момент смерті ОСОБА_2. разом з ним постійно проживала ОСОБА_3.

З огляду на викладене в силу ст.. 1268 ЦК України, ОСОБА_3 була таким спадкоємцем що спадщину після смерті ОСОБА_2 прийняв. Однак як встановлено в судовому засіданні свідоцтво про право на спадщину не отримала та згідно копії свідоцтва про смерть, серії 1-КГ №214720 померла 17 лютого 2016 року.

Після смерті ОСОБА_3 спадкоємцем за законом першої черги є ОСОБА_1 позивач по справі.

Як встановлено судом, у встановлений законом строк, ОСОБА_1 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що відкрилася внаслідок смерті його матері.

З розяснення завідувача Генічеської державної нотаріальної контори від 30.09.2016 року №1588/02-14 вбачається, що позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у звязку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на нерухоме майно, що посвідчував би право спадкодавця ОСОБА_3 на це майно.

Вважаючи, що право позивача порушене, з метою відновлення свого права звернувся до суду з відповідними позовними вимогами, в яких сформувавши прохальну частину позовної заяви, фактично просив суд встановити факт прийняття спадщини, що відкрилася після смерті 09.04.2005 року ОСОБА_2 ОСОБА_3, померлою 17.02.2016 року та визнати за ним право власності в порядку спадкування на нерухоме майно після смерті ОСОБА_3

Щодо вимоги позивача про встановлення факту належності ОСОБА_3 спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_2, то слід зазначити, що ЦК України 2003 року не містить поняття фактичного прийняття спадщини, та дане поняття було визначено у ЦК УРСР, зокрема ст.. 549. Вказані правовідносини врегульовано п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ОСОБА_5 кодексу України, який набрав чинності 01.01.2004 року, та який визначає, що Правила книги шостої ОСОБА_5 кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Як встановлено судом, на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_2, померлого 09.04.2005 року, діяв ОСОБА_5 кодекс України в редакції 2003 року. ОСОБА_5 кодексу УРСР від 18.07.1963 року, а саме ст. 549 цього Кодексу, не можуть бути застосовані до даних правовідносин. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ОСОБА_5 кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї

З огляду на викладене, якщо ОСОБА_3 була такою особою, що прийняла спадщину та вступила в управління та володіння спадковим майном або його частиною шляхом постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і не заявила відмову від спадщини, то питання про право на спадщину мало б вирішуватися в нотаріальному порядку шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину.

Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З позовної заяви вбачається, що позивач просив суд встановити факт прийняття спадщини ОСОБА_3 після смерті батька ОСОБА_2, яка померла 17 лютого 2016 року.

Відповідно до ст..ст. 1216, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Зміст юридичної процедури встановлення факту прийняття спадщини однією особою від фізичної особи, яка померла, полягає у наданні права особі-спадкоємцю у передбаченому законом порядку реалізувати набуті нею спадкові права.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 4 ст. 25 ЦК України, здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 померла 17 лютого 2016 року, в результаті чого втрачена її здатність мати цивільні права і обов'язки, зокрема і спадкові права після смерті її чоловіка, а тому вимога ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_2 є такою, що не відповідає вимогам закону та не може бути задоволена, оскільки сама по собі захищена положенням ч. 3 ст. 1268 ЦК України.

З огляду на зазначене, в сукупності з п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ОСОБА_5 кодексу України, який набрав чинності 01.01.2004 року підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_3, яка померла 17.02.2016 року, після смерті її чоловіка ОСОБА_2, який помер 09.04.2005 року, відсутні, так як правоздатність ОСОБА_3 припинилась із її смертю

Щодо вимоги ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на вказану земельну ділянку в порядку спадкування після смерті своєї матері ОСОБА_3, померлої 17.02.2016 року, як за спадкоємцем першої черги за законом, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину.

Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК).

Як встановлено судом, ОСОБА_3 будучи особою яка на момент смерті спадкодавця ОСОБА_2 проживала разом з ним, то вона в силу ст.. 1268 ЦК України після відкриття спадщини внаслідок смерті остатнього була таким спадкоємцем, що спадщину прийняв.

Позивач же будучи спадкоємцем за законом після смерті матері, та право якого порушене, а саме не визнається його право на спадщину після смерті матері, мав би звернутися до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_3, мотивувавши його тим, що остання в силу ст.. 1268 ЦК України набула права на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_2 та право на нерухоме майно ввійшло до спадкової маси, вказавши у своєму позові належне обґрунтування цих позовних вимог.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3ЦПК України).

Відтак, на думку суду позивачем обрано неналежний спосіб захисту свого права, не наведені обставини які б обґрунтовували його вимоги в частині визнання права власності, не обрано норму Закону яка має підлягати застосуванню судом при розгляді даної справи, не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог, що свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 15, 16, 60, 114, 213-215 ЦПК України, ст.ст. 11, 16, 25, 1218, 1223-1225, 1268, 1261 ЦК України, суд

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Партизанської селищної ради Генічеського району Херсонської області, про встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Херсонської області через Генічеський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, в порядку визначеному ст. 295 ЦПК України.

Суддя Н.Б. Венглєвська