АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

12 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Лапчевської О.Ф.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК», в інтересах якого діє Павлюк Антоніна Анастасіївна,

на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року

у цивільній справі за позовом Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних особі на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК» Волощука Ігоря Григоровича до ОСОБА_3, ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про стягнення боргу, -

В С Т А Н О В И Л А:

01 жовтня 2015 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК» (далі - ПАТ «КБ «ЕКСПОБАНК», Банк), посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_7 зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії, звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, уточненим в подальшому, до його спадкоємців - ОСОБА_6 та ОСОБА_4, законним представником якого є ОСОБА_5, про стягнення заборгованості у розмірі 13 180, 91 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій зазначив, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи; суд не дослідив докази, наявні в матеріалах справи та не надав їм належної оцінки.

Як на підставу скасування рішення ПАТ КБ «Експобанк» вказував на те, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції грубо порушив положення ст. 60 ЦПК України та дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог. Вважав, що судом неправомірно відмовлено в задоволенні позову з тих підстав, що у спадкоємців відсутні свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_7, оскільки відсутність свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора. Судом не взято до уваги положення ст. 1296 ЦК України, яка передбачає, що спадкоємець має право, а не обов'язок, на отримання свідоцтва про спадщину. Судом також не взято до уваги, що незалежно від прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, а тому він зобов'язаний відповідати за зобов'язаннями спадкодавця.

Крім того, зазначав про помилковість висновку суду, що не встановлено коло спадкоємців та не визначено вартість спадкового майна, в межах якого спадкоємці відповідають за зобов'язаннями спадкодавця. Судом належним чином не досліджено копію спадкової справи, з якої вбачаться, що спадкоємцями померлого ОСОБА_7 є його батько ОСОБА_6, мати ОСОБА_3, дружина ОСОБА_5 та син ОСОБА_4 Судом також не враховано, що матеріали справи містять докази, які вказують на вартість спадкового майна.

За вказаних обставин просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача - Павлюк А.А. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених в ній.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду проти апеляційної скарги заперечувала та просила відхилити, а рішення залишити без змін.

ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього ОСОБА_4, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила.

Третя особа - ОСОБА_6 належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 січня 2014 року між ПАТ «КБ «ЕКСПОБАНК» та ОСОБА_7 було укладено Договір № /К про відкриття кредитної лінії для проведення операцій платіжною карткою співробітника, за умовами якого Банк зобов'язався відкрити позичальнику кредитну лінію і надати позичальнику кредит, а позичальник зобов'язався повернути Банку кредит і сплатити проценти у строки/терміни, порядку та на умовах, що передбачені цим Договором.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 7000 грн.

У відповідності до пункту 3.2. Договору позичальник щомісяця, не пізніше передостаннього робочого дня місяця, наступного за місяцем нарахування процентів, сплачує Банку проценти у розмірі 36% річних від розміру кредиту за користування кредитом до дня належного повернення Банку кредиту.

У пункті 4.1. Договору визначено, що строк дії кредитної лінії починається з дня укладення цього Договору і закінчується 27 січня 2015 року.

Відповідно до пункту 5.2. Договору за несвоєчасне повернення кредиту та/або несвоєчасну сплату процентів позичальник сплачує Банку пеню у розмірі 0,5% від суми боргу за кожний день прострочення.

За відмову від належного повернення кредиту позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 20% від розміру кредиту (п. 5.3. Договору).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Звертаючись до суду з позовом ПАТ «КБ «ЕКСПОБАНК» посилався на те, що 28.01.2014 між Банком та ОСОБА_7 був укладений Договір № /К про відкриття кредитної лінії для проведення операцій за платіжною карткою співробітника за умовами якого позичальнику було видано кредит на суму 7000 грн. ОСОБА_7 умови договору належним чином не виконував у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 16.06.2015 становила 13 180,91 грн. Оскільки боржник помер, позов заявлено до спадкоємців.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду та вважає їх правильними, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За змістом статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

За наведених положень закону можна дійти висновку про те, що спадкоємці позичальника відповідають в межах спадкового майна, а позивачем не доведено обсяг такого майна.

З аналізу ч. 1 ст. 179 ЦПК України вбачається, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (ч. 2 ст. 179 ЦПК України).

Оскільки позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором зі спадкоємців позичальника, у зв'язку з неналежним виконанням останнім умов договору кредиту та простроченням виконання зобов'язань за договором, які обґрунтовано з посиланням на положення ст. 1054, 1282 ЦК України, то за приписами ст. 179 ЦПК України спочатку підлягає доведенню факт виконання Банком зобов'язання про видачу кредитних коштів; встановлення факту неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, і у разі встановлення факту порушення прав позивача встановити особу, яка повинна відповідати, і виходячи з заявлених вимог встановити коло спадкоємців, які прийняли спадщину та наявність і вартість спадкового майна.

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

За приписами діючого законодавства належними доказами виконання Банком своїх зобов'язань є первинні бухгалтерські документи, що підтверджують видачу коштів.

Матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження виконання Банком умов кредитного договору, існування заборгованості, суми та строку прострочення.

Як вбачається з матеріалів справи до позовної заяви на підтвердження позовних вимог позивачем надано копію Договору № /К від 28.01.2014 про відкриття кредитної лінії для проведення операцій за платіжною карткою співробітника, заяву ОСОБА_7 про відкриття кредитної лінії, довідку про стан заборгованості у розмірі 13 180,91 грн. станом на 16.06.2015, яка не містить детального розрахунку.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач - ПАТ «КБ «ЕКСПОБАНК» діє через своїх представників, зокрема в Банку існує відповідний Департамент, який здійснює представництво Банку в суді.

З метою повного та всебічного з'ясування обставин справи суд першої інстанції надавав позивачу можливість подати докази на підтвердження своїх доводів, неодноразово відкладав розгляд справи, та визнавав явку представника позивача обов'язковою (а.с. 220-221).

Представники позивача в судове засідання не з'являлися, надсилали клопотання про розгляд справи без участі ПАТ «КБ «ЕКСПОБАНК». Дійсно, відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, однак це не відміняє обов'язку позивача довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Клопотань або заяв щодо долучення до матеріалів справи доказів на підтвердження вимог та обґрунтувань представники позивача до суду першої інстанції не надавали.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Суд діє у спосіб, визначений Цивільним процесуальним кодексом України та з власної ініціативи не може долучати до матеріалів справи докази або витребовувати їх.

Оскільки матеріали справи не містять первинних документів, які підтверджують отримання ОСОБА_7 кредитних коштів і позивачем не надано доказів, які підтверджують наявність простроченої заборгованості у ОСОБА_7, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог.

Разом з тим колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що висновок суду про не доведення кола спадкоємців не відповідає обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи, Першою київською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу щодо майна померлого ОСОБА_7

23 липня 2015 року ПАТ «КБ «ЕКСПОБАНК» звернувся до Першої київської державної нотаріальної контори із претензією про обов'язок спадкодавця, в якій зазначено про обов'язок спадкодавця перед кредитором на суму 11 542,04 грн.

Перша київська державна нотаріальна контора надіслала Банку у відповідь лист про те, що про надходження претензії повідомлено спадкоємців ОСОБА_6 та ОСОБА_3

20 серпня 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_3 звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті свого сина ОСОБА_7

24 листопада 2015 року ОСОБА_5, діючи в своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_4, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7

10 грудня 2015 року ОСОБА_6 звернувся до нотаріальної контори із заявою про відкликання заяви про прийняття спадщини та відмову від прийняття спадщини на користь матері померлого ОСОБА_3

За наведених обставин колегія суддів вважає помилковим висновок суду щодо не доведення позивачем кола спадкоємців.

Однак, зважаючи на те, що задоволення позовних вимог до спадкоємців залежить від встановлення факту наявності невиконаного грошового зобов'язання спадкодавцем, а позивачем такий факт не доведено, порушення судом норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, не призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення не призвело до неправильного вирішення справи.

Посилання Банку в апеляційній скарзі на те, що вартість спадкового майна, в межах якого відповідачі відповідають за зобов'язаннями ОСОБА_7, зазначено в договорі дарування квартири АДРЕСА_1, не заслуговують на увагу судової колегії, оскільки матеріалами справи підтверджується та не заперечується відповідачами у справі, що дану квартиру ОСОБА_7 ще за життя подарував дружині ОСОБА_5 та з приводу якої в Голосіївському районному суді м. Києва існує спір.

Колегія суддів також не приймає до уваги посилання апелянта на ст. 23 Закону України «Про іпотеку», оскільки правовідносини виникли між сторонами не з іпотечного договору, а договору кредиту. Положення Закону України «Про іпотеку» не регулюють правовідносини, які виникають між кредитором та позичальником (спадкоємцями позичальника).

Посилання позивача на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 08.04.2015 по справі № 6-33цс15, в якій зазначено про наявність правових підстав для застосування положень ст. 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 та ст. 23 Закону України «Про іпотеку» можна взяти до уваги.

Висновок Верховного Суду України у справі № 6-33цс15 від 08 квітня 2015 року, висловлений у справі, де не є тотожними предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, з даною справою, що переглядається в апеляційному порядку, а тому не є обов'язковим до застосування при ухваленні оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в повному обсязі з'ясував обставини, на які посилались сторони як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності та дав належну оцінку згідно зі ст. 10, 60 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків та дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишити рішення суду першої інстанції без змін як таке, що є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ЕКСПОБАНК», в інтересах якого діє Павлюк Антоніна Анастасіївна, - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 червня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 761/30022/15-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8849/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Піхур О.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.