Провадження № 2/161/849/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі Бортнюку А.А.

за участю:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Луцьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 закладу «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з даною позовною заявою, заявою про доповнення позовних вимог, на обґрунтування вказавши, що вона працювала на посаді прибиральниці службових приміщень ОСОБА_4 закладу «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради» у період з 20.01.2008 року по 22.08.2017 року. За час роботи стягнень та зауважень від керівництва не мала. В останні кілька місяців роботи у неї виник конфлікт з директором ОСОБА_5 з приводу того, що в ліцеї оформлені особи, які на роботі ніколи не зявлялися, трудові обовязки не виконували. Вона (позивач) зробила з цього приводу зауваження і внаслідок цього між нею та директором виникли дуже неприязні стосунки, директор пообіцяла звільнити її будь-якою ціною. Директор налаштувала колектив ліцею проти неї. Так, 28.07.2016 року її (позивача) на підставі наказу № 169 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани. Підставою оголошення догани слугували надумані обставини про те, що нібито вона нецензурно висловлювалася на адресу гардеробниці ОСОБА_6 та медичної сестри ОСОБА_7 22.08.2016 року наказом директора № 170 її знову було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та оголошено догану. Підставою слугували знову ж ті самі обставини, її пояснення до уваги взяті не були. В той же день, 22.08.2016 року, наказом директора № 29-к/тр її було звільнено з займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України у звязку із систематичним невиконанням працівником без поважних при чин, обовязків, покладених на нього трудовим договором або Правилами внутрішнього трудового розпорядку. Підставою для вказаного наказу була колективна заява працівників від 15.07.2016 року. Однак з часу подання зазначеної заяви пройшло більше місяця, отже дисциплінарне стягнення в силу ст. 148 КЗпП України, до неї не могло бути застосоване. Також, сама по собі колективна заява працівників не є підставою для притягнення до дисциплінарної відповідальності. Крім того, у відповідності до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з заходів стягнення тобто догана або звільнення, а тому застосовувати ще один вид стягнення роботодавець не мав права. В наказі про звільнення позивача, як підстава звільнення, також зазначені недотримання п. 1.8.1 Посадової інструкції № 4-ПТ прибиральниці КЗ «ЛНВК ОСОБА_8 ст. № 22 ліцей Луцької міської ради» та Правил внутрішнього трудового розпорядку без вказівки конкретного пункту. Однак, ні з посадовою інструкцією, ні з правилами внутрішнього трудового розпорядку вона не була ознайомлена, вказані документи були виготовлені вже після її звільнення з ліцею. Вважає, що наказ про її звільнення є незаконним та підлягає скасуванню. Крім того, звільнення її з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України є перешкодою для подальшого працевлаштування. Тобто, незаконним рішенням відповідача їй безумовно завдано моральну шкоду. Беручи до уваги характер та обсяг страждань, яких вона зазнала, характер немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у її житті, завдану моральну шкоду вона оцінює у 10000 грн. Просить суд визнати незаконним та скасувати директора ОСОБА_4 закладу «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради» від 22.08.2016 року № 29-к/тр; поновити її на посаді прибиральниці службових приміщень ОСОБА_4 закладу «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради»; стягнути з ОСОБА_4 закладу «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.08.2016 року по день ухвалення рішення; стягнути з відповідача на її користь 10000 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також понесені нею судові витрати.

В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні до викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що дійсно наказом директора ОСОБА_4 закладу «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради» від 22.08.2016 року № 29-к/тр. позивача було звільнено з посади прибиральниці службових приміщень на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Раніше позивач притягувалася до дисциплінарної відповідальності за порушення трудової дисципліни їй було оголошено догани наказами № 169 від 28.07.2016 року та № 170 від 22.08.2016 року. Накази про застосування дисциплінарних стягнень у вигляді доган позивачем оскаржувалися до суду, проте у задоволенні цих позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено, відповідне рішення суду набрало законної сили. Заява про порушення строків застосування дисциплінарного стягнення до ОСОБА_1 є безпідставною, оскільки колективна заява працівників була подана керівництву відповідача 15.07.2016 року, заява ОСОБА_6, доповідні ОСОБА_9, ОСОБА_10 ОСОБА_11 про чергове порушення 22.08.2016 року. З 15.07.2016 року по 22.08.2016 року позивач була відсутня на роботі перебувала у відпустці та на лікарняному. Підставою звільнення позивача стало чергове порушення трудової дисципліни, яке виразилося в тому, що ОСОБА_1 22.08.2016 року, прийшовши на роботу після довгої перерви, вчинила скандал за начебто вкрадений у неї техпрацівниками гель, у звязку з чим всі прибиральниці відмовилися працювати, виробничий процес було зірвано, майже півдня ремонт та прибирання школи до навчального року не проводились. Своїми діями позивач порушила як ст. 139 КЗпП України, так і Правила внутрішнього трудового розпорядку та п.1.8.1 Посадової інструкції прибиральниці. ОСОБА_1 була своєчасно ознайомлена з посадовою інструкцією та Правилами внутрішнього трудового розпорядку, проте поставити свій підпис про ознайомлення відмовилася, про що були складені відповідні акти. Вважає, що звільнення ОСОБА_1 було проведено з дотриманням вимог трудового законодавства України, а тому у задоволенні її позову слід відмовити у повному обсязі за безпідставністю.

Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується право на працю.

Судом встановлено, що сторони перебували у трудових правовідносинах позивач ОСОБА_1 в період з 20.01.2008 року по 22.08.2017 року працювала на посаді прибиральниці службових приміщень ОСОБА_4 закладу «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради» (а.с. 7).

Наказом директора ОСОБА_4 закладу «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради» від 22.08.2016 року № 29-к/тр ОСОБА_1 було звільнено з займанової посади з 23.08.2016 року за п. 3 ст. 40 КЗпП України у звязку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або Правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (а.с. 5).

На обґрунтування у вищевказаному наказі зазначено, що ОСОБА_1 було порушено ст. 139 КЗпП України, недотримано п. 1.8.1 Посадової інструкції № 4-ПТ прибиральниці КЗ «ЛНВК ОСОБА_8 ст. № 22 ліцей Луцької міської ради», та через систематичне перевищення повноважень КЗ «ЛНВК ОСОБА_8 ст. № 22 ліцей Луцької міської ради», що призвели до напруженої психологічної атмосфери в колективі, стали причиною виникнення конфліктів та ускладнили процес проведення ремонтних робіт і дезорганізації виробничих процесів. Порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 неодноразово вчиняла і раніше, у звязку з чим до неї застосовувалися заходи дисциплінарного стягнення у вигляді догани.

Згідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (п. 3).

Отже, зі змісту п. 3 ст. 40 КЗпП України вбачається, що не може вважатися порушенням трудової дисципліни невиконання працівником обовязків, які виходять за межі трудових або не випливають з трудового договору.

При звільненні працівника з цієї підстави слід врахувати, що на працівника покладаються обовязки, які складають зміст його трудової функції, а також обовязок додержуватися внутрішнього трудового розпорядку, який встановлено законодавством та локальними нормативними актами.

Відповідно до роз»яснень Пленуму Верховного суду України, що містяться в п. 22 постанови від 01 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з»ясовувати у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.п. 3, 4, 7, 8 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Такими, що систематично порушують трудову дисципліну, визнаються працівники, які мають дисциплінарне чи громадського стягнення за порушення трудової дисципліни та порушили її знову протягом року з дня застосування стягнення за перше порушення.

Раніше, 28.09.2016 року, наказом в.о. директора КЗ «ЛНВК ОСОБА_8 ст. № 22 ліцей Луцької міської ради» до ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за неодноразові порушення трудової дисципліни у вигляді недотримання морально-етичних норм поведінки у закладі освіти та недопустимо грубого ставлення до працівників школи (а.с. 6).

22.08.2016 року наказом директора КЗ «ЛНВК ОСОБА_8 ст. № 22 ліцей Луцької міської ради» до ОСОБА_1 було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани за перевищення повноважень, створення несприятливого психологічного клімату, порушення правил техніки безпеки (а.с. 62).

З приводу скасування вищевказаних дисциплінарних стягнень ОСОБА_1 зверталася до Луцького міськрайонного суду Волинської області з відповідною позовною заявою.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10.02.2017 року, ухваленому у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 закладу «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради» у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.(а.с. 181-182). Дане рішення набрало законної сили (а.с. 183-184).

Вказаним рішенням суду було встановлено, що в діях позивачки були наявні ознаки дисциплінарних проступків, які не відповідають нормам правил внутрішнього трудового розпорядку в частині дотримання морально-етичних норм поведінки.

Факти невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, вищевказаним рішенням суду не встановлені.

Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Таким чином, факт щодо правомірності дій відповідача щодо накладення на ОСОБА_1 дисциплінарних стягнень у вигляді доган, підстави накладення таких стягнень, є встановленими та доказуванню не підлягають.

Відповідно до ст. 139 КЗпП України працівника зобов»язані чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Аналіз положень ст. 139 КЗпП України дає змогу зробити висновок про те, що вказана стаття покладає на працівників юридичні обов»язки, що мають моральний зміст (працювати чесно і сумлінно). Проте, вживати заходи дисциплінарного стягнення за нечесну і несумлінну працю не можна, тільки якщо нечесність і несумлінність не виявилася в порушенні більш конкретних трудових обов»язків.

В судовому засіданні представником відповідача не надано жодних доказів на підтвердження того, що позивачкою ОСОБА_1 не виконувалися обов»язки, передбачені трудовим договором, і саме цією підставою звільнення ОСОБА_1 відповідачем не обґрунтовувалося.

П. 1.8.1 Посадової інструкції № 4-ПТ прибиральниці (прибиральника) ОСОБА_4 закладу «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради» зазначено, що прибиральник повинен виконувати правила внутрішнього трудового розпорядку (а.с. 48).

Тобто, як вбачається з наказу про звільнення та слідує з пояснень представника відповідача, наданих в судовому засіданні, ОСОБА_1 звільнено за систематичне невиконання без поважних причин обовязків, покладених на неї правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Згідно до ст. 142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовим колективом за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

В ОСОБА_4 закладі «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради» станом на 22.08.2016 року (день звільнення позивачки) діяли Правила внутрішнього розпорядку для працівників КЗ «ЛНВК ОСОБА_8 ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради», затверджені на засіданні педради протоколом № 5 від 28.08.2015 року (а.с. 49-50).

Основні права та обовязки працівників визначені у розділі ІІІ вказаних Правил.

Проте, в наказі № 129 к/тр від 22.08.2016 року про звільнення ОСОБА_1, не зазначено які саме обовязки, покладені на позивачку правилами внутрішнього трудового розпорядку систематично нею не виконувалися без поважних причин, як і не зазначено у чому саме полягає дисциплінарний проступок вчинений ОСОБА_1, за який дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення було до неї застосовано, коли та за яких обставин цей дисциплінарний проступок вчинено.

Таким чином, суд вважає, що звільнення ОСОБА_1 відповідачем було проведено без достатніх правових підстав, які передбачені п. 3 ст. 40 КЗпП України оскільки в даному випадку ОСОБА_1 не можна вважати особою, яка систематично не виконує без поважних причин обовязків, покладених неї трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Судом встановлено, що вимушений прогул ОСОБА_1 тривав з 23.06.2016 року по 21.04.2017 року, що становить 170 робочих днів (серпень 2016 р. 6 робочих днів, вересень 2016 р. 22 робочих дні, жовтень 2016 року 20 робочих днів, листопад 2016 року 22 робочі дні, грудень 2016 року 23 робочі дні; січень 2017 року 20 робочих днів, лютий 2017 року 20 робочих днів, березень 2017 року 22 робочі дні, квітень 2017 року 2017 року 15 робочих днів).

Кінцевою датою вимушеного прогулу суд вважає 21.04.2017 року, оскільки 24.04.2017 року позивачка працевлаштувалася на іншу роботу (а.с. 179-180), 22.04.2017 року та 23.04.2017 року були вихідними днями.

Також судом встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затв. Постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100, становить 90,7 грн. (а.с. 143).

Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 складає 15419 грн. (90,7 грн. х 170 днів) без обовязкових відрахувань.

Так, з п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 25.05.2001 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди (порушення прав позивача з боку відповідача є неодноразовими, що встановлено відповідними судовими рішеннями), враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди.

Суд вважає, що розмір моральної шкоди, заявленої позивачем є завищеним, у ході судового розгляду позивачем та його представником у заявленому розмірі не доведений і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1000 грн., тобто її вимоги про стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

За правилами ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору тавитрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема належать витрати на правову допомогу.

Разом з тим, стягненню підлягають лише документально підтверджені судові витрати (ст. 88 ЦПК України).

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), фінансові документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Суд вважає, що позивачем та її представником не надано належних доказів на підтвердження витрат в сумі 2560 грн., повязаних з правовою допомогою, а тому в цій частині вимог необхідно відмовити.

Так, на обґрунтування зазначених вимог представником позивача було надано акт № 20/06 приймання-передачі наданих адвокатських послуг від 20.06.2017 року (а.с. 178), проте жодного документа, що свідчать про оплату винагороди адвокату, суду надано не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Таким чином, суд вважає за необхідне допусти дане рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць до негайного виконання.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується 0,4 розміру заробітної плати, за подання позову майнового характеру 1% ціни позову.

Тобто, при подачі даного позову ОСОБА_1 необхідно було б сплатити 640 грн. за кожну вимогу немайнового характеру та 640 грн. за вимогу майнового характеру.

Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_4 заклад «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради» на користь держави судовий збір в сумі 2560 грн.

На підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 40, 147, 149, 235, 237-1 КЗпП України керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215, 367 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_4 закладу «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради» про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Скасувати наказ директора ОСОБА_4 закладу «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради» від 22.08.2016 року № 29-к/тр.

Поновити ОСОБА_1 на посаді прибиральниці службових приміщень ОСОБА_4 закладу «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради».

Стягнути з ОСОБА_4 закладу «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу без обовязкових відрахувань за період з 23.08.2016 року по 21.04.2017 року у розмірі 15419 (пятнадцять тисяч чотириста девятнадцять) грн.

Стягнути з ОСОБА_4 закладу «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради» на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 1000 (тисячу) грн.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України допусти дане рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць до негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_4 закладу «Луцький навчально-виховний комплекс загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 22 ліцей Луцької міської ради» на користь держави судовий збір в сумі 2560 (дві тисячі п»ятьсот шістдесят) грн.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд Волинської області шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області ОСОБА_12