Єдиний унікальний номер 219/3843/17 Номер провадження 22-ц/775/1206/2017
Головуючий у 1 інстанції Медінцева Н.М.
Категорія - 54 Доповідач Санікова О.С.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2017 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Санікової О.С.

суддів: Будулуци М.С., Канурної О.Д.

за участю секретаря Кіпрік Х.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Єнакієвськицй металургійний завод» про визнання звільнення незаконним та поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 травня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, просить скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 травня 2017 року, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, - та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_1, посилається на порушення норм матеріального та процесуального права; апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що факт втрати контролю над виробничими потужностями підтверджується заявою відповідача до правоохоронних органів, оскільки сама по собі заява до відділу поліції про факт скоєння кримінального правопорушення не підтверджує факту втрати відповідачем контролю над кадровою документацією, яка ведеться за допомогою комп'ютерних програм та здійснюється з підконтрольної Україні території, оскільки заробітна плата виплачувалась працівникам в національній валюті та перераховувалась на відкриті в банках України зарплатні картки (карткові рахунки); судом не було надано належної оцінки доводам позивача про те, що КЗпП України передбачає також звільнення працівника за п.6 ст.36 КЗпП України; зазначена в наказі про звільнення пропозиція з'явитись до іншого населеного пункту для продовження роботи, є нічим іншим як переведення працівника на роботу в іншу місцевість а неможливість здійснення контролю над виробництвом роботодавцем вочевидь змінює істотно умови праці; застосування до трудових правовідносин Цивільного кодексу України як аналогію закону, при даному розгляді справи було невірним; висновок суду про те, що мали місце конклюдентні дії позивача є помилковим, оскільки при укладенні розірвання трудового договору мовчання немислимо; судом також безпідставно було прийнято до уваги висновок торгово-промислової палати.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним і обгрунтованим.

Позивач у судове засідання апеляційного суду не з'явився; про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Від представника позивача - ОСОБА_2 надійшла заява про розгляд справи у його відсутності та відсутності його довірителя.

Судом першої інстанції встановлено, що ПрАТ «ЄМЗ» втратило контроль над виробничими потужностями, що підтверджується відповідними зверненнями до правоохоронних органів та повідомленням Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Донецькій області про початок досудового розслідування по кримінальному провадженню № 0000803 за ч.1 ст. 341 КК України.

Позивач був звільнений з посади електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6-го розряду дільниці з ремонту електроустаткування аглодоменного виробництва, ремонтний персонал цеху з ремонту устаткування аглодоменного переділу з 16.03.2017 року за згодою сторін згідно п. 1 ч. 1ст. 36 КЗпП України на підставі наказу №1026 від 16.03.2017 року ПрАТ «ЄМЗ».

Виданню наказу №1026 від 16.03.2017 року передувало видання наказу №1025 від 15.03.2017 року по персоналу, за умовами якого кожний зацікавлений у збереженні трудових відносин із ПРАТ «ЄМЗ» працівник до 18:00 години 16.03.2017 року мав з'явитися за юридичною адресою ПрАТ «ЄМЗ» (Донецька область, місто Маріуполь, проспект Нахімова, 116а) задля оформлення переведення до інших структурних підрозділів ПрАТ «ЄМЗ», розміщених на підконтрольній Україні території.

Позивач із наказом №1025 від 15.03.2017 року був ознайомлений належним чином шляхом отримання копії наказу на корпоративну електронну пошту (персональну та загальну електронну адресу), що позивачем не спростовується.

Окрім зазначеного, матеріалами справи підтверджується факт розміщення копії наказу №1025 від 15.03.2017 року на прохідних та столових цехів ПрАТ «ЄМЗ». До того ж, інформація щодо змісту наказу №1025 протягом 15.03.2017 року неодноразово доводилася до відома необмеженого кола осіб через внутрішні радіо підприємства, що підтверджується відповідним актом.

Позивач у встановлені наказом №1025 від 15.03.2017 року строки за юридичною адресою відповідача не з'явився, жодним іншим чином зацікавленості у продовженні трудових відносин із відповідачем не виразив.

Судом також встановлено, що задля надання відповідної оцінки ситуації, що склалася у діяльності ПрАТ «ЄМЗ», останній звернувся із відповідним запитом до Торгово-промислової палати України. Висновком ТПП України від 15.05.2017 року було підтверджено існування форс-мажорних обставин, які роблять неможливим виконання ПрАТ «ЄМЗ» передбачених ст.47 та ст.116 КЗпП України зобов'язань щодо здійснення розрахунку у день звільнення та видачі робітникові заповненої трудової книжки у день звільнення.

Даний висновок Торгово-промислової палати України ґрунтується на тому, що після 15.03.2017 року (дати фактичного захоплення невстановленими особами виробничих потужностей) відповідач фактично втратив доступ до первинних документів, на підставі яких має здійснюватися розрахунок сум заробітної плати, відпускних, та інше, що підлягають до виплати на користь робітників у день звільнення. Одночасно відповідачем втрачено доступ до трудових книжок робітників, з огляду на що відповідач не має можливості здійснити записи відносно звільнення таких робітників.

15.03.2017 року трудові книжки працівників відповідача були незаконно, в порушення встановленого законодавством порядку видачі трудових книжок, викрадені невстановленими особами, що підтверджується повідомленням відповідача про кримінальне правопорушення.

Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження та дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що при той ситуації, яка склалась на ПрАТ «ЄМЗ» станом на 15 березня 2017 року, трудові права позивача при застосуванні процедури звільнення за згодою сторін на підставі п. 1 ч.1 ст. 36 КЗпП України із застосуванням норм ЦК України, не порушені.

Такі висновки суду є правильними.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. У зв'язку з цим угода про припинення трудового договору згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП також укладається між сторонами трудового договору, якими є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до роз'яснень, даних у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року N 9 (зі змінами та доповненнями) при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі.

Законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв'язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.

Звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк.

Законодавством не передбачено обов'язкового оформлення письмового документа, що ініціює звільнення (заяви працівника або повідомлення роботодавця), тому ініціатива щодо звільнення може бути висловлена працівником або роботодавцем іншій стороні усно.

У наказі (розпорядженні) про звільнення за згодою сторін зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 статті 36 КЗпП, дата звільнення, про яку домовлялися сторони.

Працівник фіксує свою згоду шляхом поставлення свого підпису під час ознайомлення з наказом.

Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції ОСОБА_1 перебував в трудових правовідносинах з відповідачем,працюючи в якості електромонтера з ремонту та обслуговування електроустаткування 6-го розряду ремонтного персоналу дільниці з ремонту електроустаткування аглодоменного переділу Приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод».

Згідно наказу приватного акціонерного товариства «Єнакієвський металургійний завод» №1025 від 15.03.2017 року в зв'язку з неправомірними діями третіх осіб, які чинять перепони нормальній роботі підприємства та з втратою з 15.03.2017 року з боку керівництва підприємства контролю за діяльністю ПрАТ «ЄМЗ» та зацікавленістю в продовженні трудових відносин на підконтрольній Україні території, працівники, зацікавлені у збереженні трудових відносин із ПРАТ «ЄМЗ» до 18:00 години 16.03.2017 року повинні були з'явитися за юридичною адресою підприємства в місто Маріуполь для оформлення переведення до інших структурних підрозділів, розміщених на підконтрольній Україні території. В разі неявки працівника за юридичною адресою до 18 години 16.03.2017 року та не виявлення в письмовій формі бажання продовження трудових відносин, вважається, що з боку працівника надається згода на розірвання трудового договору на підставі п.1ст.36 КЗпП України з 16.03.2017 року.

Як вбачається з акту від 15.03.2017 року,складеного працівниками підприємства,копії наказу №1025 від 15.03.2017 року були розміщені в загальнодоступних місцях, і зокрема: на прохідних, дошках розміщення об'яв,вхідних дверях в адміністративне приміщення та цехи, загальноінформаційних стендах.

Факт захвату ПрАТ «ЄМЗ» 15.03.2017 року та втрати підприємством контролю над виробничими потужностями в м. Єнакієво підтверджується зверненнями до правоохоронних органів, та повідомленням Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Донецькій області про початок досудового розслідування по кримінальному провадженню за ч.1 ст. 341 КК України .

Позивач у встановлені наказом №1025 від 15.03.2017 року строки за юридичною адресою відповідача не з'явився, жодним іншим чином зацікавленості у продовженні трудових відносин із відповідачем не виразив.

Наказом №1026 від 16.03.2017 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи за згодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України,що підтверджується записом в трудовій книжці.

Підставою для видання наказу про звільнення за угодою сторін стали обставини непереборної сили, тобто надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: збройний конфлікт та відібрання підприємства невідомими людьми на непідконтрольній Україні території.

Відповідач підтвердив факт ознайомлення з наказом про його звільнення та отримання трудової книжки 16.03.2017 року.

Підстави припинення трудового договору визначені статтею 36 КЗпП України. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Аналізуючи вищенаведену норму закону про припинення трудового договору, вбачається, що підприємство обрало єдину можливу законну підставу для звільнення працівника - за угодою сторін, перед цим запропонувавши йому виконати певні дії для підтвердження наміру продовжити трудові відносини з підприємством.

Таким чином, судом першої інстанції було вірно встановлено, що мало місце волевиявлення позивача на припинення трудового договору за взаємною згодою в момент ознайомлення з наказом про звільнення.

При цьому суд обґрунтовано виходив із того, що згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається із цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Оскільки трудовим законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, а також не передбачено ситуації, яка виникла на підприємстві у зв'язку із збройним конфліктом та відібранням підприємства, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Ураховуючи позовні вимоги у цій справі, суд дійшов правильного висновку про те, що застосуванню підлягають і положення цивільного законодавства.

Так, суд правильно виходив з того, що мовчання (не виявлення позивачем відсутності згоди на припинення трудових відносин) визнається виявом волі укласти/змінити угоду у випадках, передбачених законодавством. Відповідно до ст.205 Цивільного кодексу України, поведінкою особи може виражатися зовнішній вияв волі (волевиявлення) особи.

Частина 2 цієї статті передбачає можливість укладення/зміни правочину у спрощеній формі. Якщо тільки законом для даного виду правочину не встановлена обов'язкова письмова форма, достатньо може бути і певної поведінки сторін. Це можуть бути дії або бездіяльність окремих осіб (в односторонніх правочинах) або узгоджені дії учасників дво- або багатостороннього правочину (так звані «конклюдентні дії»).

Неприйняття відповідачем ніяких заходів щодо виявлення наміру продовжувати трудові правовідносини з підприємством та підписання наказу про звільнення свідчить саме про наявність волевиявлення відповідача на звільнення з зазначених підстав.

З огляду на вказане раніше, приймаючи до уваги ту обставину, що законодавством України допускається прийняття у якості підстав для укладення/зміни правовідносин конклюдентні дії та мовчазна згода, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що підприємство отримало з боку позивача мовчазну згоду на звільнення останнього з займаної посади через відмову у подальшому продовженні трудових відносин, що було виражене у нез'явленні за юридичною адресою відповідача та у ненаданні заяви щодо переводу до інших структурних підрозділів відповідача, що розміщені на підконтрольній Україні території.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормою матеріального права, яка підлягає застосуванню, повно та всебічно встановивши обставини по справі, дійшов до обґрунтованого висновку про те, що немає підстав для визнання звільнення позивача незаконним, і, відповідно, для поновлення його на роботі.

Доводи про те, що роботодавець самостійно на свій розсуд визначив умови,за якими трудовий договір буде вважатись припиненим,зокрема вказав робітнику на необхідність з'явитися у найкоротший термін до іншого населеного пункту, позивач з заявою про припинення трудового договору за цими підставами не звертався, тому звільнення повинно було бути проведено за ініціативою роботодавця, не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки спростовуються встановленими обставинами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про незаконність рішення не знайшли свого підтвердження, не спростовують висновків суду, тому не належать до тих підстав, з якими процесуальне законодавство пов'язує можливість скасування або зміни оскаржуваного рішення, зводяться до незгоди з висновками суду.

Посилаючись на те, що позивач не мав фізичної можливості протягом одного дня дістатися до місця, визначеного в наказі для працівників, що бажають продовжити трудові відносини з підприємством, тому не надавав згоди на звільнення, представник позивача в той же час не оспорював, що він не прийняв жодних заходів для повідомлення адміністрації підприємства про намір працювати на заводі, не телефонував, не звертався до безпосереднього керівника на підприємстві, не намагався зробити це пізніше.

Інші позовні вимоги є похідними від вимог щодо незаконності наказу про звільнення за угодою сторін та оскільки суд дійшов до висновку, що відсутні підстави для визнання наказу про звільнення ОСОБА_1 за угодою сторін незаконним, а тому і відсутні підстави для задоволення позову в іншій частині.

Вирішуючи спір в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,суд першої інстанції помилково послався на ст.116,117 КЗпП України,які регулюють виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку,так як відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу,про що заявлено в позові, регулюється ст.235 КЗпП України. Між тим,оскільки судом відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання наказу про звільнення на роботі незаконним та поновлені на роботі, то і відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Таким чином посилання на інші норми закону в даному випадку також не впливають на правильність висновку суду щодо відмови в задоволенні позову про поновлення на роботі та стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Доводи про те,що суд неправильно послався на висновок торгово-промислової палати як підтвердження настання обставин непереборної сили, так як підставою для звільнення від відповідальності за невиконання зобов'язань є сертифікат торгово-промислової палати України, є безпідставними,оскільки при вирішенні спору щодо законності звільнення з роботи суд керувався вимогами діючого законодавства і висновок торгово-промислової палати не був підставою для відмови в позові в цій частині.

Постановлене судом рішення є законним і обґрунтованим. Вимоги матеріального і процесуального права при розгляді справи додержані.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303-304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Судді: