Ухвала

іменем україни

12 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л.,

КарпенкоС.О., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виділ частки земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 18 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 26 квітня 2016 року

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виділ частки земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності.

Посилався на те, що 27 червня 2000 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу квартири з господарськими будівлями та спорудами та придбав у власність квартиру з господарськими будівлями та спорудами, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що становить 35/100 частини всього домоволодіння. До укладання вищевказаного договору та після його укладання до 2014 року земельна ділянка, на якій знаходилася частина житлового будинку та господарські будівлі, не була приватизована.

Вищевказана земельна ділянка була приватизована у 2014 році, що підтверджується відповідним свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Починаючи з червня 2009 року між сторонами - Позивачем та Відповідачами склались недоброзичливі стосунки з приводу користування та володіння вищезазначеної земельної ділянки на правах співвласників, оскільки ОСОБА_5 на власний розсуд, без узгодження з Позивачем відокремила сіткою частину земельної ділянки біля сараю, який належить Позивачу, чим створила незручності та обмеження щодо користування господарськими спорудами: сараєм та погребом. З приводу незручностей ОСОБА_6 неодноразово звертався із відповідними заявами до Лисичанської міської ради та Держкомзему м. Лисичанська. Відповідно до наданої відповіді Виконавчого комітету Лисичанської міської ради за вих. № 741-Ф-738/1 від 14 липня 2009 року було рекомендовано владнати спірні питання з сумісного користування земельною ділянкою за принципами добросусідства та у добровільному порядку або за рішенням суду здійснити поділ земельної ділянки.

ОСОБА_6 звернувся до КП «Лисичанський міський землевпорядковий центр», де йому підготовлено Ситуаційну схему та плани погодження меж земельної ділянки із суміжними землевласникам та землекористувачами, відповідно до яких можливо встановити, що із сумісної власності на земельну ділянку, за адресою: АДРЕСА_1, можливо позивачу виділити 1/3 частину загальної площею 0,0172 га без порушення майнових прав та обов'язків ОСОБА_5 та ОСОБА_7 та порушення діючого законодавства України у сфері земельних відносин.

У зв'язку з не вирішенням цього питання державними органами місцевого самоврядування, а такі суперечки продовжувалися, і не досягненням згоди між сторонами щодо добровільного поділу земельної ділянки, ОСОБА_6 звернувся із позовом до суду. Просив суд визнати за ОСОБА_8 право власності на 1/3 частку земельної ділянки площею 0,0172 га із спільної сумісної власності за адресою: АДРЕСА_1, а також припинити право спільної сумісної власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер № НОМЕР_1.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 18 січня 2016 року позовні вимоги задоволено. Припинено право спільної сумісної власності на земельну ділянку з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,01517 га за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину земельної ділянки площею 0,0172 га, що належить ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності від 11 вересня 2014 року, виданого Реєстраційною службою Лисичанського міського управління юстиції Луганської області на земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,0517 га за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Луганської області від 26 квітня 2016 року рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 18 січня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 18 січня 2016 року і ухвалу апеляційного суду Луганської області від 26 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК Українипід час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог.

Однак погодитись з таким висновком судів не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 364, 367 ЦК Україникожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності, в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України.

За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна це питання вирішується судом.

Відповідно до вимог ст. ст. 86, 87, 89 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Право спільної часткової власності може виникати зокрема за рішенням суду. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, зокрема, співвласників житлового будинку. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що згідно з договором купівлі-продажу квартири з господарськими будівлями та спорудами від 27 червня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Дергільовою Н.М. за реєстром № 1098 ОСОБА_10 продала, а ОСОБА_3 купив квартиру з господарськими будівлями та спорудами, яка знаходиться в АДРЕСА_2 що складає 35/100 частини всього домоволодіння (а.с.9).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 26694570 від 11 вересня 2014 року, земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_2 за кадастровим номером № НОМЕР_2 власниками на підставі спільної сумісної власності є ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_11, розмір частки 1 (а. с. 10-11).

Згідно з свідоцтвом про права власності на нерухоме майно № 26693750 від 11 вересня 2014 року земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1 за кадастровим номером № НОМЕР_2 за цільовим призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) 0,0517 га, перебуває у власності ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, розмір частки 1 (а. с. 12).

Разом з цим, позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо порядку використання та володіння спірної земельної ділянки, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Згідно з відповіддю № 741-Ф-738/1 від 14 липня 2009 року наданим виконавчим комітетом Лисичанської міської ради рекомендовано в добровільному поряду або за рішенням суду провести поділ земельної ділянки по АДРЕСА_1 (а. с. 16).

Згідно з планом земельної ділянки кв. АДРЕСА_1 наданого КП «Лисичанський міський землевпорядний центр» - 2014 року площа дорівнює 0,0172 га (а. с. 17-21).

Відповідно до ст. ст. 183, 367 ЦК України виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Під час вирішення зазначених спорів суди повинні враховувати роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7«Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок».

Відповідно до п.п. «е» п. 18 постанови Пленум Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Учаснику спільної сумісної власності зазначене право належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» судам роз'яснено, що в спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої ради (ст. 152 ЖК УРСР). Якщо сторона оспорює рішення виконкому щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необґрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд на порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України на зазначене уваги не звернув, пояснень позивача в достатньому обсязі не перевірив, не визначився із характером спірних правовідносин та правовою нормою, що їх регулює, не розглянув в повній мірі позовні вимоги позивача про виділення в натурі частки земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 18 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Луганської області від 26 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова