Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №300/310/17

05.07.2017 смт. Воловець

Воловецький районний суд Закарпатської області в особі судді:

ОСОБА_1 О. А., при секретарі Балецькому С.М. з участю позивача ОСОБА_2, представника позивача- Повідайчика О.І., представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" про визнання кредитного договору №KF 48882 від 05.05.2008 року з доповненнями недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

25.04.2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду в інтересах ОСОБА_2 з вищезазначеним позовом.

Позов мотивував тим, що 5 травня 2008 року між ВАТ "Електрон Банк" (перейменоване рішенням Загальних зборів у Публічне акціонерне товариство "ВіЕс Банк") укладено кредитний договір № KF 48882, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 20841, 33 доларів США строком на 15 років зі сплатою 12,5 % річних. Позивач вважає, що при підписанні даного договору та в ході його виконання відповідачем було порушено законі права позивача як споживача кредитної послуги, а сам договір за своїм змістом та текстом не відповідає законодавству України, тому просить суд визнати його недійсним.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, наполягали на його задоволенні з підстав, наведених у позові.

Представник відповідача проти задоволеня позову заперечив, вважає його безпідставним та надуманим, поданим з метою уникнення відповідальності щодо неналежного виконання взятого на себе грошового зобов"язання. Просив суд при наявності обставин порушення прав позивача застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Згідно з ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

З матеріалів справи вбачається, що 5 травня 2008 року між ВАТ "Електрон Банк" (перейменоване рішенням Загальних зборів у Публічне акціонерне товариство "ВіЕс Банк") укладено кредитний договір № KF 48882, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 20841, 33 доларів США строком на 15 років зі сплатою 12,5 % річних (а.с.5-7).

19.09.2014 року між сторонами було укладено Додаткову угоду до кредитного договору, згідно з умовами якої Кредитний договір виклалено в новій редакції (а.с.22-31).

Своїм підписом у договорах позивачка підтвердила, що згідна з усіма умовами договорів та ознайомлена з інформацією про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки та ризики, сукупну вартість кредиту тощо.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 по справі N 6-1341цс15.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються.

Представник позивача при обґрунтуванні своїх вимог щодо недійсності правочину посилається на ту обставину, що позивача як споживача кредитних послуг, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» було введено в оману, оскільки інформація щодо умов кредитування надавалася у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб.

Проте, дане твердження позивача спростовується положенням п.10.5 Договору, з якого вбачається, що перед укладенням Кредитного договору банк повідомив позичальника у письмовій формі про умови кредитування у банку, і даний факт позивач засвідчив власноручним підписом у оспорюваному договорі (а.с.8).

Пунктом 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року передбачено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Таким чином твердження позивача про порушення банком істотної умови договору- визначення сплати відсотків за користування кредитом в іноземній валюті спростовується вищезазначеним положенням законодавства в сфері банківської діяльності.

Крім цього, відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним (п.13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012).

Однак, кредитний договір № KF 48882 укладений 05.05.2008 року, тому дане положення Закону в цьому випадку застосовуватись не може.

Таким чином, оспорюваний кредитний договір відповідає вимогам ст.ст. 626, 627, 638 ЦК України, оскільки такий укладений між сторонами в письмовому вигляді, за їх взаємною згодою та відповідно до вимог чинного законодавства; при його укладенні сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, про що свідчать підписи сторін у кредитному договорі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; у договорі та у Додатковій угоді №3 від 19.09.2014 року до Кредитного договору, яка підписана позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування, сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Матеріалами справи підтверджено, що при реалізації ОСОБА_2 прав позичальника -споживача фінансової послуги отримання кредиту не було порушено чи обмежено її прав на свободу вибору, не було порушено свободи волевиявлення, позивачка мала можливість відмовитися від наданої Банком послуги та скористатися послугами інших банків, не було встановлено принципів нерівності сторін по кредитному договорі та будь-яким чином не обмежено права позичальника на одержання перед укладенням кредитного договору необхідної, доступної, достовірної та своєчасно інформації про умови кредитування, а відтак і не встановлено порушень прав споживача в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» при укладанні кредитного договору.

Інших доказів на підтвердження свої вимог позивачем суду не надано.

Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає, що відсутні правові підстави для визнання недійсним оспорюавного Кредитного договору з Додатковою угодою, матеріально-правової вимоги порушення свого права позивачка не довела.

В той же час, суд не вважає за необхідне відмовляти у задоволенні позову через порушення позивачем строку позовної давності відповідно до положень ч. 4 ст. 267 ЦК України, оскільки відмова у позові з цієї підстави можлива, якщо субєктивне право, про захист якого просить позивач, було порушено. Недоведеність позову є самостійною підставою для відмови у його задоволенні.

Керуючись ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст.10, 11,15, 60, 213, 215, 218 ЦПК України, ст.ст.203, 215, 1057, 627, 632 ЦК України, ст.11, 15, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "ВіЕс Банк" про визнання кредитного договору №KF 48882 від 05.05.2008 року з доповненнями недійсним - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Закарпатської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя: Софілканич О. А.