Справа № 603/335/17
Провадження №2/603/165/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" червня 2017 р. м.Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - судді Іванчука В. М.

за участі секретаря судового засідання Сандалюка О.В.

розглянувши в судовому засіданні в залі суду міста Монастириська цивільну справу

за позовом ОСОБА_1

до Висоцької сільської ради

про визнання права власності

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в Монастириський районний суд Тернопільської області до Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області з позовом та подав зміни до позовної заяви, де просить встановити факт належності ОСОБА_2, яка померла 20.12.2002 року правовстановлюючого документа Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №662432, виданого на імя ОСОБА_3 та визнати за ним право власності на спадкове майно, а саме на:

- земельну ділянку площею 0,11 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р1 №662432;

- земельну ділянку площею 1,33 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р1 №662432.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 20.12.2002 року померла його мати ОСОБА_2. Після її смерті відкрилася спадщина на спадкове майно, яке складається з вищевказаного майна.

Позивач вважає, що саме він повинен успадковувати за померлим спадкодавцем, оскільки є спадкоємцем за заповітом, вказану спадщину прийняв тому, що вступив у фактичне управління спадковим майном.

Позивач ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_2 звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, проте оформити спадщину нотаріус не зміг, оскільки виявилося, що існують розбіжності в актовому записі, заповіті та Державному акті на право приватної власності на землю, а саме, в Свідоцтві про смерть та заповіті його мати записана як ОСОБА_2, а у Державному акті на право приватної власності вона зазначена як ОСОБА_3.

ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, суду подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю.

Відповідач - представник Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області в судове засідання не зявився, суду подав заяву про розгляд справи у відсутності їхнього представника, проти позову не заперечують.

Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Статтею 346 ЦК України передбачено, що однією з підстав припинення права власності є смерть власника.

Судом встановлено, що 20.12.2002 року у віці 76 років в с.Високе Монастириського району Тернопільської області померла ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ИД №219279 виданого повторно Монастириським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 19.04.2017 року, актовий запис №20.

Ще за життя померлій належали:

- земельна ділянка площею 0,11 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р1 №662432;

- земельна ділянка площею 1,33 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р1 №662432.

Разом з тим, як убачається з позовної заяви та доданих до матеріалів справи документів, існують розбіжності в актовому записі, заповіті та Державному акті на право приватної власності на землю, а саме, в Свідоцтві про смерть та заповіті мати позивача записана як ОСОБА_2, а в Державному акті на право приватної власності вона зазначена як ОСОБА_3.

Зверненням ОСОБА_1 до Монастириського районного суду є те, що в Державному акті виданому на імя ОСОБА_3 невірно вказане її імя та по батькові.

В даному випадку встановлення такого факту необхідно позивачу для визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом.

Відомостями, які підтверджують факт належності ОСОБА_2 Державного акта на право приватної власності на землю серії Р1 №662432 є:

-свідоцтво про народження ОСОБА_1 серії ІV-УР №561283 від 03.10.1961 року, згідно якого ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є його батьками;

-довідкою №445 від 20.04.2017 року виданою виконкомом Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області, згідно якої вбачається, що чоловіком ОСОБА_2 був ОСОБА_4;

-письмові пояснення свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 згідно яких останні повідомили, що є односельчанинами покійної ОСОБА_2, яка працювала в колгоспі і їй була виділена земельна ділянка згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р1 №662432. Також в письмових заявах підтверджують, що покійну односельчани називали як «Магдалина» або «Магда», через що вважають, що і виникла помилка в Державному акті.

Беручи вищевказане до уваги та аналізуючи всі подані позивачем докази в їх сукупності суд приходить до переконання, що «Дутчак Магдалина Юріївна» і «Дутчак Магда Юрківна», є одна і та ж особа.

Отже, факт належності ОСОБА_2 Державного акту серії Р1 №662432, підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Спірні відносини, що виникли між сторонами пов'язані з реалізацією позивачем свого права на спадкування, а тому регулюються нормами книги «Спадкове право» Цивільного кодекс України (далі ЦК України).

Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України Постанови №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК (16.01.2003р.), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року.

У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1963 р.), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом.

Як вбачається з матеріалів справи на час смерті ОСОБА_2, тобто на час відкриття спадщини, був чинним ЦК Української РСР 1963 року, тому при вирішенні питання про прийняття ОСОБА_1 спадщини у вигляді права власності на земельну ділянку в порядку спадкування необхідно керуватися ст. 549 ЦК Української РСР в якій зазначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління та володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до вимог ст.ст. 524, 525, 526, ЦК України (1963 року), який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом, спадкоємство за законом має місце, коли воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця.

Згідно з вимогами ст.ст. 548, 549 ЦК України (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подав державній нотаріальній конторі заяву про прийняття спадщини, або якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Згідно складеного 14.03.1997 року ОСОБА_2 в с.Високе Монастириського району Тернопільської області заповіту, зареєстрованого в реєстрі за №6, остання на випадок своєї смерті заповіла земельну ділянку яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ОСОБА_1.

Беручи до уваги вищевказане суд приходить до переконання, що ОСОБА_1 має право на прийняття спадщини, що залишилась після смерті ОСОБА_2 яка померла 20.12.2002 року, як спадкоємець за заповітом.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При цьому в положенні п. 3.1 ОСОБА_7 спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року за №24-753/0/4-13, розяснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Спадкове майно ОСОБА_1 фактично прийняв як спадкоємець за заповітом, що також підтверджується довідкою №444 від 20.04.2017 року виданою виконкомом Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області.

За таких обставин, суд вважає, що позивачем доведено обставини викладені ним в позовній заяві, а отже він як спадкоємець за заповітом має право на вказане в позовній заяві спадкове майно, інших спадкоємців, які б претендували на дане спадкове майно у спадщині судом не встановлено.

Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи те, що за час відкриття спадщини та розгляду справи в суді будь-які інші можливі спадкоємці заяв про прийняття спадщини на вказане в позовній заяві майно в нотаріальну контору не подавали і жодних правовстановлюючих документів на вищезгадане майно чи право його успадкування суду не було предявлено, а ОСОБА_1 фактично прийняв спадщину, тому є підстави визнати за ним право власності на спадкове майно. В судовому засіданні не встановлено підстав, що перешкоджали б в набутті права власності позивачем на спадкове майно, яким являються земельні ділянки.

В звязку з наведеним та враховуючи наявність перешкод для оформлення в нотаріальному порядку прав позивача на спадкове майно, суд приходить до висновку про необхідність захистити права позивача, як спадкоємця, шляхом визнання права власності останнього на земельні ділянки.

На підставі викладеного керуючись ст.ст. 10, 60, 212, 215, 294 ЦПК України, ст.ст. 1220, 1216, 1218, 1222, 1223, 1225, 1261, 1268 ЦК України, 81 ЗК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області про встановлення юридичного факту належності правовстановлюючого документа та визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Встановити факт належності ОСОБА_2, яка померла 20 грудня 2002 року Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №662432, виданого на імя «Дутчак Магда Юрківна».

Визнати за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно за заповітом, а саме, на:

- земельну ділянку площею 0,11 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р1 №662432;

- земельну ділянку площею 1,33 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Висоцької сільської ради Монастириського району Тернопільської області згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії Р1 №662432, що належали ОСОБА_2, яка померла 20 грудня 2002 року, в порядку спадкування за заповітом.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд Тернопільської області.

Суддя ОСОБА_8