Справа № 310/9716/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2017 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б.І., при секретарі Панченко Л.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, який виступає в інтересах ОСОБА_4, третя особа виконавчий комітет Бердянської міської ради про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 ОСОБА_3, який виступає в інтересах ОСОБА_4, третя особа виконавчий комітет Бердянської міської ради про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, у якому зазначила, що 12.06.2007 року між ЗАТ «Перший Український ОСОБА_5», правонаступником якого є ПАТ «Перший Український ОСОБА_5», та ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки. Предметом договору іпотеки є квартира АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_3 Згідно п. 1.1 зазначеного договору іпотекою забезпечується виконання зобовязань ОСОБА_7, що випливають із кредитного договору від 12.06.2007 року. Сторони договору погодили, що предмет іпотеки не є для іпотекодавців та членів їх сімї єдиним можливим місцем проживання, їх дохід є достатнім для придбання або найму іншого житла у разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 1.7.4 договору іпотеки встановлена заборона без письмового погодження іпотекодержателя реєструвати третіх осіб у житло, що входить до складу предмета іпотеки. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05.02.2013 року позовні вимоги ПАТ «Перший Український ОСОБА_5» задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості за договором кредиту від 12.06.2007 року звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_2. Встановлено спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. На підставі свідоцтва від 17.09.2015 року, що видане приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_8, виданого на підставі акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки від 21.08.2015 року, квартира АДРЕСА_1 є власністю позивача. У порушення п.1.7.4 іпотечного договору відповідачі в спірній квартирі зареєстрували ОСОБА_4, а під час знаходження справи в провадженні суду зясувалося, що в квартирі зареєструвалася також ОСОБА_2 Посилалась на ст. 319,391,396,383,401,402,405,406 ЦК України, ст. 150 ЖК УРСР і просила виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_3 (Пролетарському) в м. Бердянську Запорізької області.

Позивач в судове засідання не зявився. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у відсутності позивача.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав і пояснив суду, що рішення суду про звернення стягнення на майно було прийнято 05.02.2013 року і набрало законної сили 16.02.2013 року. Квартира була реалізована на торгах і тільки після цього було зареєстровано місце проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в спірному житловому приміщенні. З часу припинення права власності відповідачі втратили право користування житловим приміщенням. ОСОБА_4 та ОСОБА_2 підлягають виселенню, оскільки вони не є членами сімї власника, а договір, який би надавав їм право користування житловим приміщенням не укладався.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який виступає в інтересах малолітнього ОСОБА_4 в судове засідання не зявились без поважних причин про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Представники ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який виступає в інтересах малолітнього ОСОБА_4, в письмових запереченнях та в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову і пояснили суду, що спірна квартира є предметом договору іпотеки. Відповідно до кредитного договору грошові кошти були отримані не для придбання спірної квартири, а з іншою метою. Виходячи з цього факту та вимог ст. 109 ЖК України виселення відповідачів без надання іншого постійного житла не можливе. Вважали, що позивачем не доведено порушення її прав. Крім того, в квартирі проживає малолітня дитина і її виселення призведе до порушення ст. 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

Представник виконавчого комітету Бердянської міської ради як органу опіки та піклування в судовому засіданні просив прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини.

Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

12.06.2007 року між ЗАТ «Перший Український ОСОБА_5» та ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_2, яка належить на праві власності ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_3 Іпотекою за цим договором забезпечувались виконання всіх зобовязань громадянки України ОСОБА_7, що випливають з укладеного між ними кредитного договору №5460321 від 2007-06-12 (дванадцяте червня дві тисячі сьомого року), згідно з яким іпотекодержатель зобовязався в порядку та на умовах, передбачених кредитним договором надати ОСОБА_7 кредит, ОСОБА_7 зобовязалась повернути кредит в розмірі 20 000.00 доларів США, а також сплатити на користь іпотекодержателя проценти за користування кредитом, пені, штрафи, та всі інші суми, передбачені кредитним договором. Предметом іпотеки є квартира. загальною площею 67,8 кв.м., житлова площа 39,8 кв.м., відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.05.2007 року виданим Бердянським комунальним підприємством з технічної інвентаризації та записаним в реєстраційну книгу (а.с.6-9).

Із договору іпотеки від 12.06.2007 року, свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 17.09.2015 року, свідоцтв про право на спадщину за законом від 14.04.2007 року та 21.04.2007 року (а.с.6-9,12,212,213,214) видно, що квартиру АДРЕСА_2, яка є предметом іпотеки придбано не за рахунок кредитних коштів.

Пунктами 4.1.2 п.4.1 ст.4 зазначеного договору іпотеки передбачено, що в разі невиконання позичальником вимоги іпотекодержателя про дострокове виконання основного зобовязання, кредитного договору чи договору іпотеки банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки та одержати задоволення своїх вимог з його вартості (а.с.6-9).

У звязку з невиконанням позичальником за кредитним договором від 12.06.2007 року зобовязань щодо своєчасного погашення основної суми кредиту та сплати процентів за користування кредитом рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05.02.2013 року позовні вимоги ПАТ «Перший Український ОСОБА_5» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_7 перед ПАТ «Перший Український ОСОБА_5» за договором кредиту від 12.06.2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2. Рішення набрало законної сили 21.07.2016 року (а.с.125-127).

Із акта державного виконавця від 21.08.2015 року видно, що на виконання рішення Бердянського міськрайонного суду від 05.02.2013 року на електронних торгах 03 серпня 2015 року було реалізовано трикімнатну квартиру АДРЕСА_4. Зазначений обєкт нерухомого майна було придбано ОСОБА_1 (а.с.215-216)

Згідно свідоцтва про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів від 17.09.2015 року, яке видане приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу ОСОБА_8 на підставі акта державного виконавця про реалізацію предмета іпотеки квартира АДРЕСА_1 є власністю ОСОБА_1 Зазначене право зареєстровано за позивачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 17.09.2015 року (а.с.12,13).

05.10.2015 року позивачем направлено ОСОБА_7І,, ОСОБА_6, ОСОБА_3В,, ОСОБА_4 вимогу про звільнення квартири АДРЕСА_5 у місячний строк з дня її отримання (а.с.32).

Відповідно до рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення вимоги вручені ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 17.10.2015 року (а.с.34-35), але вони добровільно зі спірного приміщення не виселилися.

Позивач вважала, що вона має право на підставі ст. 391 ЦК України звернутись з позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_4 в інтересах якого виступає його законний представник ОСОБА_3 та ОСОБА_2, оскільки вони були зареєстровані в спірній квартирі в порушення п.п. 1.7.4 договору іпотеки.

Судом встановлено, що рішення суду про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_6 було прийнято 05.02.2013 року (а.с.10). ОСОБА_3 не погодився з висновками суду та прийнятим рішенням і подав апеляційну скаргу, яка була розглянута апеляційним судом 21 липня 2016 року. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області залишено без змін і воно набрало законної сили 21.07.2016 року (а.с.125-127).

Згідно акта державного виконавця від 21.08.2015 року квартиру АДРЕСА_6 було реалізовано на електронних торгах 03.08.2015 року (а.с.215-216).

Відчуження майна з електронних торгів фактично є договором купівлі-продажу з тією особливістю, що право продажу товару належить не власникові, а іншій встановленій ЗУ «Про іпотеку» особі з метою захисту її інтересів.

У п. 8 розділі 10 «Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів» передбачено, що у випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення право власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта на проведені електронні торги.

За ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Таким чином, моментом виникнення права власності на нерухоме майно, придбаного на електронних торгах, є момент реєстрації права на нього.

На придбану на електронних торгах квартиру ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності 17.09.2015 року (а.с.12). Державна реєстрація цього права була здійснена 17.09.2015 року (а.с.13).

На підставі зазначених норм права можна зробити висновок, що при зверненні стягнення на нерухоме майно і його примусовій реалізації на електронних торгах боржник зберігає право власності на нього до моменту переходу права власності на нього до переможця електронних торгів.

Враховуючи, що переможець електронних торгів ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_7 та здійснила реєстрацію цього права 17.09.2015 року, тому і право власності на зазначену квартиру попередні власники втратили з 17.09.2015 року.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

За частиною ч.2 ст. 156 ЖК УРСР до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як вбачається із свідоцтва про народження серія 1-ЖС № 053633 (а.с.46) батьками неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Із довідки №32 від 07.12.2015 року, виданої ОСОБА_4 видно, що в квартирі АДРЕСА_8 крім нього проживають його рідня: батько - ОСОБА_3; мати - ОСОБА_2; бабуся - ОСОБА_7І, дядько - ОСОБА_6 (а.с.75).

За повідомленнями Бердянського МВ УДМС України в Запорізькій області від 13.10.2015 року за адресою: АДРЕСА_9 зареєстровано місце проживання наступних осіб:

з 30.06.2005 року - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 17);

з 23.07.1991 року - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 18);

з 12.11.1996 року - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 19);

з 07.08.2015 року - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.59);

з 12.08.2015 року - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 80).

Аналізуючи зазначені докази, судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 вселилися в квартиру АДРЕСА_6 як члени сімї ОСОБА_3 та зареєстрували місце проживання за вказаною адресою.

Враховуючи, що в квартирі АДРЕСА_6 було зареєстроване місце проживання ОСОБА_4 07.08.2015 року, а ОСОБА_2 12.08.2015 року, тому ОСОБА_3 мав право на вселення в належне йому житлове приміщення членів його сімї, оскільки до 17.09.2015 року квартира АДРЕСА_6 не вибула із його власності, а право ОСОБА_4 та ОСОБА_2 на користування зазначеною квартирою є похідними від права власника зазначеної квартири ОСОБА_3

Згідно ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» громадяни України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні зобовязані протягом 10 днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Судом встановлено, що договором іпотеки від 20.06.2007 року не було передбачено заборони на вселення в квартиру. Реєстрація ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в квартирі АДРЕСА_7 в порушення п. 1.7.4 договору іпотеки від 20.06.2007 року не може бути підставою для виселення зазначених осіб, оскільки вони вселилися в зазначену квартиру на законних підставах. Реєстрація особи в квартирі є наслідком вселення і зазначена дія тільки фіксує місце проживання особи, а не підтверджує і не спростовується право на проживання.

Крім того, слід зауважити, що за змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно,- це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно з частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

У частинах 2 і 3 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» встановлено певний порядок дій іпотекодержателя: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 цього Кодексу регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норми статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла надається інше постійне житло.

Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постановах від 18 березня 2015 року в справі № 6-39цс15, 24 червня 2015 року в справі № 6-447цс15, від 1 липня 2015 року в справі № 6-875цс15 та 16 грудня 2015 року.

Оскільки судом встановлено, що квартиру було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому відповідачі не можуть бути виселені без надання їм іншого постійного житла.

Суд вважає, що за таких обставин підстави для задоволення позову відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 182,391,575,589,590 ЦК України, ст.ст. 64,109,150,156 ЖК України, «Порядком реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів», «Про іпотеку», суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Суддя