Провадження № 2/127/1132/17
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)
21.06.2017 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Бойко В.М.

при секретарі Ревтюх О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна суд, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває вищевказана цивільна справа.

Позов мотивовано тим, що з липня 2002 року позивач почав проживати з ОСОБА_2 , однією сім`єю, спершу шлюб сторони не реєстрували, але жили як подружжя, вели спільно господарство та мали спільний сімейний бюджет й побут. 05.11.2002 року позивач разом з відповідачем придбали квартиру АДРЕСА_1 , за кошти належні позивачу, які є його заробітною платою отриманою під час проходження служби у Військовій частині Сєвєроморська Мурманської обл., Російської Федерації, позивач вказує, що оскільки він на той момент був громадянином іншої держави, та нотаріальне оформлення квартири на нього було дорожчим, квартиру вирішили зареєструвати на відповідачку.

Позивач зазначає, що 12.04.2014р. він уклав шлюб з відповідачкою, проте, сімейне життя з відповідачем не склалось, а тому 01.10.2014р. шлюб було розірвано.

Позивач вказує, що оскільки вказана вище квартира була набута у 2002 внаслідок спільної праці, має належати на праві спільної сумісної власності сторонам спору, проте відповідач в позасудовому порядку відмовляється поділити спільно нажиту квартиру. Вищевказане і стало підставою для звернення до суду з даним позовом з вимогами визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 (номер облікової картки ватника податків НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 . Поділити між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 належне їм на праві спільної сумісної власності майно наступним чином: Визнати за ОСОБА_1 (номер облікової картки ватника податків НОМЕР_1 ) право власності на ? частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 32,0 кв.м, в т.ч. житловою 16, 6 кв.м, яка складається з коридору 46-1, житлової кімнати 46-2, кухні 46-3, санвузла 46-4. Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 32,0 кв.м, в т.ч. житловою - 16,6 кв.м, яка складається з коридору 46-1, житлової кімнати 46-2, кухні 46-3, санвузла 46-4. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 (номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) понесені ним судові витрати.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з`явився про час і місце судового розгляду повідомлявся завчасно та належним чином.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини:

Керуючись ч.1 ст. 224 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи.

Відповідно до договору купівлі- продажу квартири від 05.11.2002р. ОСОБА_2 купила у ОСОБА_3 за 27000 грн. квартиру АДРЕСА_1 . ( а. с. 10)

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01.10.2014р. розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 12.03.2004р. (а.с.9)

Суд бере до уваги, що в підтвердження факту спільного проживання з відповідачем однією сім`єю позивачем надано акт посвідчений МКП «ЖЕК№5» від 21.07.2016р. складений ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , та ОСОБА_6 , які вказали, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю з листопада 2002р. по серпень 2005р. за адресою кв. АДРЕСА_1 . (а.с.11), проте суд критично оцінює даний доказ, оскільки спірну квартиру придбано 05.11.2002р. проте, як вбачається з акту сторони спору проживали в спірній квартирі з листопада 2002р., даний акт не є підтвердженням того, що сторони проживали однією сім`єю на момент купівлі спірної квартири та підтвердженням того, що лише за кошти позивача було придбано квартиру.

З метою повного та об`єктивного розгляду даної справи судом допитувались свідки ОСОБА_7 , та ОСОБА_8 , які є сестрами позивача, та свідок ОСОБА_9 , що є родичем позивача, свідки вказали, що після одруження позивача з ОСОБА_2 , з позивачем мало спілкувались оскільки не знайшли спільної мови з новою дружиною позивача, про купівлю квартири за кошти позивача їм відомо зі слів позивача, при укладенні договору купівлі-продажу вони присутні не були, моменту передачі коштів не бачили, про реєстрацію квартири на ім`я відповідачки дізнались коли між позивачем та відповідачем погіршились стосунки, свідок ОСОБА_4 , що є сусідом позивача, повідомив, що підтримує з позивачем сусідські відносини, ким придбавалась спірна квартира свідку невідомо, обставини, щодо ведення спільного господарства та проживання позивачем та відповідачем однією сім?єю без реєстрації шлюбу йому не відомі. Свідок ОСОБА_10 , що є ріелтором, та займалась пошуком квартири на прохання позивача, на запитання суду про наявність доказів про укладення між позивачем та ріелтором договору про надання послуг по пошуку нерухомості свідок повідомив, що такий договір відсутній, оскільки збергіється лише 3 роки, як повідомила свідок, при укладанні договору купівлі- продажу квартири, були присутні позивач та ОСОБА_2 . Свідок зазначила, що квартиру зареєстровано на ОСОБА_2 , оскільки позивач на той час був громадянином Російської Федерації, а тому при реєстрації нерухомості на громадянина іншої держави був високий податок, кому належали кошти, які передавались за квартиру їй невідомо, свідок вказав, що їй невідомо чи на момент купівлі- продажу спільної квартири сторони спору проживали однією сім`єю.

ст. 58 ЦПК України, встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

ст. 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень .

Згідно з положеннями ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

ст. 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

ст. 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства

ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання прав.

Ч.1 ст. 316 ЦК України встановлено, що - правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Ч.1 ст.317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Ч.1 ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Ч.1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема із правочинів.

ч. 1 ст. 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ майна в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Ч.1 ст.392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документу, який засвідчує його право власності

ч.2 ст. 367 ЦК України встановлено, що у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Стаття 3 Сімейного кодексу України визнає сім`ю спільне проживання осіб, що пов`язані спільним побутом та мають взаємні права та обов`язки.

Згідно cт. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

ч. 1 ст. 65 СК України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Відповідно до ч. 1 cт. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до cт. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 74 СК України. якщо чоловік та жінка проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь - якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно п. 22 ППВС України № 11 від 21.12.2007р. - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 та ст. 372 ЦК України. Згідно з п. 23 Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до частини 2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом.

Суд бере до уваги суперечність тверджень позивача: так в позовній заяві позивач вказав, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири він був громадянином іншої держави і нотаріальне оформлення квартири на нього було дорожчим, а тому квартиру вирішено зареєструвати на відповідачку, проте, за час розгляду даної справи позивач повідомляв про те, що як йому було повідомлено реєстрація квартири могла здійснюватись лише на громадянина України, що стало причиною того що квартиру було зареєстровано на відповідачку.

Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, твердження позивача ґрунтується лише на припущеннях жодних доказів, в обґрунтування факту проживання позивача та відповідача однією сім?єю без реєстрації шлюбу з липня 2002р. та ведення спільного господарства суду не надано, таким чином суд вважає, що відсутні підстави для визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя та відповідно її поділу, а отже, позов задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене вище та керуючись ст.ст. 15, 16, 319, 364, 367, Цивільного кодексу України, ст. 60, 65, 70, СК України ст.ст. 3, 88, 118-120, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яка подається протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: