УХВАЛА

іменем україни

5 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Хопти С.Ф.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на частку у майні за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Чернівецької області від 7 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що їй на праві власності належить 5/6 часток у нежитловому приміщенні (майстерні), розташованому по АДРЕСА_1 загальною площею 26,3 кв. м, а відповідач є власником 1/6 частки в указаному майні.

Відповідно до висновку експертного будівельно-технічного дослідження від 8 грудня 2015 року ринкова вартість вказаного нежитлового приміщення становить 670 тис. грн, а вартість належної відповідачу 1/6 частини зазначеного приміщення становить 112 тис. грн.

Однак, спільно користуватися спірним приміщенням разом із відповідачем вона позбавлена можливості, оскільки між нею та відповідачем існує спір щодо порядку користування та розпорядження вищевказаним спірним нерухомим майном.

При цьому, відповідач не погоджується у добровільному порядку отримати грошову компенсацію вартості його частки у спільному майні, у зв'язку з чим в досудовому порядку врегулювати спір не представляється можливим, а виділ в натурі частини майстерні площею 4,1 кв. м з окремими входом технічно неможливий, що підтверджується висновком експертного будівельно-технічного дослідження від 15 вересня 2014 року.

Також зазначала, що відповідач не має можливості користуватись спірним житловим приміщенням, оскільки його частка у вказаному майні є незначною, а тому він свою підприємницьку діяльність безпосередньо у приміщенні майстерні по АДРЕСА_1 він не здійснює й відповідно припинення права на його частку у спірному майн не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача

Ураховуючи наведене позивачка просила припинити право власності відповідача на 1/6 частку у спірному нежитловому приміщенні, стягнувши на його користь вартість частки у розмірі 112 тис. грн, визнати за нею право власності на цю 1/6 частку у нежитловому приміщенні.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівців від 18 квітня 2016 року у задоволення позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 7 липня 2016 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду Чернівецької області від 4 серпня 2016 року про виправлення описки, рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено.

Припинено право власності ОСОБА_4 на 1/6 частку у праві власності на нежитлове приміщення (майстерню), загальною площею 26,3 кв. м, яке є ізольованим, обладнаним самостійним входом, розташоване на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1, стягнувши з ОСОБА_3 на його користь вартість даної частки у розмірі 112 тис. грн, що знаходяться на рахунку територіального управління Державної судової адміністрації України в Чернівецькій області.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частку у праві власності на нежитлове приміщення (майстерня), загальною площею 26,3 кв. м, яке є ізольованим, обладнаним самостійним входом, розташоване на першому поверсі за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позбавлення відповідача права власності на частку у спірному приміщенні завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки він займається підприємницькою діяльністю й орендує для цього інше приміщення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідач займається підприємницькою діяльністю з ремонту ювелірних виробів та годинників, проте здійснює таку діяльність в іншому орендованому приміщенні, спірне нерухоме майно (майстерню) не використовував як місце для здійснення підприємницької діяльності, а з огляду на наявність між сторонами спору не може користуватися спірним майно для такої мети, а тому дійшов висновку про те, що припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника майна, не порушить його прав.

Такі висновки є правильними, ґрунтуються на фактичних обставинах, установлених судом, на доказах, поданих сторонами, які судом належним чином оцінені і відповідають вимогам закону, який правильно застосовано.

Судом установлено, що ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є спадкоємцями майна померлого ОСОБА_6, якому належала 1/2 частка нежитлового приміщення АДРЕСА_1 (майстерня) першого поверху загальною площею 24,0 кв. м по АДРЕСА_1 та після прийняття спадщини ОСОБА_5 належало 2/3 частки вказаного приміщення, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 по 1/6 частці майстерні.

Вказані обставини встановлені рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 4 лютого 2015 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 третя особа - ОСОБА_3 про поділ спадкового майна шляхом припинення права власності на частку у спільній власності та сплату грошової компенсації та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про виділення майна в натурі, а тому відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, а також не заперечуються сторонами.

Відповідно до договору дарування частки нежитлового приміщення від 16 жовтня 2015 року ОСОБА_5 подарувала ОСОБА_3 належну їй на праві власності частку у спірному нерухомому майні.

Отже, ОСОБА_3 є власником 5/6 часток спірного майна, а ОСОБА_4 належить 1/6 частки нежитлового приміщення.

Також установлено, що належна відповідачу частка у спільному майні становить 1/6 та з урахуванням площі спірного приміщення складає 4,38 кв. м й відповідно технічна можливість її виділення в натурі відсутня, що також підтверджено висновком судової будівельно-технічної експертизи від 12 листопада 2014 року, відповідно до якого технічна можливість виділення в натурі 1/6 частки пам'ятки архітектури місцевого значення, охоронний номер 9-Чв/13, взятої на облік рішенням облвиконкому від 18 червня 1986 року № 128 - нежитлового приміщення майстерні АДРЕСА_2 є неможливим.

Також висновком експертного будівельно-технічного дослідження від 15 вересня 2014 року встановлено, що загальна площа приміщення майстерні становить 24,4 кв. м та виділ в натурі частини приміщення майстерні АДРЕСА_1 площею 4,1 кв. м з окремим входом технічно неможливий.

Висновком судової будівельно-технічної експертизи від 23 березня 2016 року встановлено, що загальна площа приміщення майстерні (АДРЕСА_1), що находиться за адресою: АДРЕСА_1, становить 26,30 кв. м, а належна відповідачу ОСОБА_4 площа 1/6 частки нежитлового приміщення АДРЕСА_1 (майстерня) першого поверху загальною площею 26,30 кв. м становить 4,38 кв. м. Виділ в натурі приміщення площею 4,38 кв. м з окремим входом, з влаштуванням сходів приведе до зміни функціонального призначення приміщення (здійснення комерційної діяльності, зокрема влаштування майстерні будь-якого профілю технічно неможливо) та зміну фасадної частини пам'ятки архітектури. Виділ в натурі приміщення майстерні АДРЕСА_1, площею 4,38 кв. м з окремим входом технічно неможливе.

При цьому, згідно з висновком експертного будівельно-технічного дослідження від 8 грудня 2015 року ринкова вартість нежитлового приміщення майстерні АДРЕСА_1 станом на 3 грудня 2015 року становить 670 тис. грн, вартість 1/6 частини вказаного приміщення майстерні становить 112 тис. грн.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_7 просила припинити право власності відповідача на належну йому на праві власності 1/6 частку спірного нерухомого приміщення (майстерні), посилаючись на те, що дійти згоди з приводу спільного користування та розпорядження майном вона з відповідачем не має можливості, крім того, належна йому на праві власності частка є незначною та не може виділена в натурі, а тому припинення його права власності на дану частку з виплатою компенсації її вартості не завдасть йому істотної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно зі ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

У ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 цього Кодексу право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Зі змісту вищевказаної статті випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених пп. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України умов та з урахуванням того, чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об'єкта, який є спільним майном.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року № 6-81цс11, від 15 травня 2013 року № 6-37цс13 та від 2 липня 2014 року № 6-68цс14, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для усіх судів України.

Посилаючись на те, що позбавлення відповідача права власності на частку у спірному приміщенні завдасть йому істотної шкоди і вказані обставини не підлягають доказуванню відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України, оскільки встановлені рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 4 лютого 2015 року, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що після ухвалення апеляційним судом рішення від 4 лютого 2015 року позивачка набула право власності на 5/6 частки у нерухомому майні загальною площею 26,3 кв. м на підставі договору дарування від 16 жовтня 2015 року.

Установлено, що частка відповідача у спільній власності становить 1/6 (4,38 кв. м), тобто є незначною, нерухоме майно є неподільним, що підтверджується висновком судової будівельно-технічної експертизи від 21 березня 2016 року, спільне володіння та користування сторонами спірним майном є неможливим, що було визнано сторонами. Відповідач займається підприємницькою діяльністю з ремонту ювелірних виробів та годинників, проте здійснює таку діяльність в іншому орендованому приміщенні, спірне нерухоме майно (майстерню) не використовував як місце для здійснення підприємницької діяльності, а з огляду на наявність між сторонами спору не може користуватися спірним майно для такої мети.

Установивши зазначені обставини, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що припинення права відповідача на частку у спільному майні не завдасть істотної шкоди його інтересам як співвласника майна, не порушить його прав та дійшов правильного висновку про припинення права власності відповідача на частку у нерухомому майні з виплатою йому грошової компенсації та визнання права за позивачкою на 1/6 частку у майні.

Суд апеляційної інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував норми матеріального права, що їх регулюють, надав оцінку усім доказам, зібраним у справі та дійшов правильного висновку про задоволення позову.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду не впливають.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 7 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий С.Ф. Хопта

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П.Штелик