Єдиний унікальний номер 229/1309/17 Номер провадження 22-ц/775/1453/2017
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Курило В.П.

суддів Жданової В.С., Мальованого Ю.М.

за участю секретаря Марченко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Бахмуті Донецької області цивільну справу за позовом Публічного Акціонерного Товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

за апеляційною скаргою Публічного Акціонерного Товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 7 червня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В :

04 квітня 2017 року Публічне Акціонерне Товариство ОСОБА_1 «Приватбанк» (надалі ПАТ КБ "Приватбанк") звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування своїх позовних вимог банк посилався на те, що 08 липня 2011 року між ПАТ КБ Приватбанк та ОСОБА_2 укладено договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом у розмірі 30 відсотків на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки .

ПАТ КБ "Приватбанк" цілком виконав зобовязання перед боржником, шляхом надання кредиту, але відповідач, порушив графік погашення кредиту, внаслідок чого, утворилась заборгованість, яка станом на 16 березня 2017 р., складає 16839,86 гривень. Вказану суму позивач просив стягнути з відповідача примусово.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 07 червня 2017 року позовні вимоги Публічного Акціонерного Товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі банк ставить питання про скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. Вважає, що суд ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення. Суд безпідставно зробив висновок про те, що позивач пропустив строк позовної давності і не врахував, що у 2013 році банк видав відповідачу нову картку з новим строком дії по лютий 2016 року. Таким чином кредитний договір діяв до лютого 2016 року, позивач звернувся в суд з позовом про стягнення заборгованості у квітні 2017 року, не пропустив строк для звернення у суд.

Розглядаючи справу, суд не врахував положень ст. 1048 ЦК України, правової позиції Верховного суду України, що викладена у його постанові №6-1206цс15. Суд також не врахував, що Умови надання банківських послуг є невідємною частиною кредитного договору і позичальник з цим погодився, підписавши відповідну заяву. До того ж відповідач не надав суду інших Умов та ОСОБА_3 надання банківських послуг, відмінних від тих, що надав позивач. Тому у суду не було підстав не застосовувати до правовідносин між сторонами наданих Банком Умов і ОСОБА_3 надання банківських послуг.

Процентна ставка за кредитним договором встановлена довідкою про умови кредитування з використанням кредитної картки «універсальна» 55 днів пільгового періоду».

Представник позивача ПАТ КБ "Приватбанк" та ОСОБА_2 у судове засідання апеляційного суду не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені телефонограмами. Представник позивача надав заяву з клопотанням розглядати справу у його відсутність. Просив апеляційну скаргу задовольнити, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази надаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк, або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Суд встановив, що відповідно до заяви ОСОБА_2 від 08 липня 2011 року між ним та ПАТ КБ "Приватбанк" укладено кредитний договір, шляхом написання заяви, яка разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, тарифами становить договір про надання банківських послуг, укладений між ПАТ «КБ « ПриватБанк » та ОСОБА_2.

Відповідно до умов договору ОСОБА_2 отримав кредит в розмірі 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 відсотків за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 4, 5 )

Пунктом 2.1.1.5.5 Умов а ОСОБА_3 надання банківських послуг, затверджених наказом від 8 березня 2010 року №СП-2010-256 передбачено, що позичальник зобовязується погасити заборгованість за кредитом, сплатити нараховані за весь період користування кредитом проценти, винагороду й неустойку (штраф, пеню) не пізніше дати, зазначеної в повідомленні банку, передбаченому пунктами 3.3.13.3.3 Умов.

За пунктами 2.1.1.7.6. Умов при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобовязань, передбачених договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн + 5 % від суми заборгованості.

Як вибачається із наданого позивачем розрахунку, станом на 16 березня 2017 року у відповідача виникла заборгованість у сумі 16839 гривень, яка складається із наступного:

-заборгованість за кредитом у сумі - 483 гривні 74 коп.;

-заборгованість за процентами за користування кредитом у сумі - 11978,13 гривень;

-заборгованість за пенею у сумі - 3100 гривень;

-заборгованість по судовим штрафам - 1278 гривень.

Звертаючись в суд з позовом про стягнення вказаної заборгованості, ОСОБА_3 посилався на те, що позивач виконав умови кредитного договору, надав відповідачу кредитні кошти, а останній свої зобовязання за кредитним договором не виконує і утворив зазначену заборгованість.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не підписував умови та правила надання банківських послуг, не був з ними ознайомлений, тому суд не може вважати, що відповідач погодився із умовами договору, а тому, суд, вважає, що позивач не довів розмір відсотків, пені та штрафу, які нараховані відповідачу.

З матеріалів справи вбачається, що датою відкриття рахунку, відповідно до заяви ОСОБА_2 є 08 липня 2011 року. Строк дії картки не встановлено. Кредитний ліміт 800 грн. Із заяви від 08 липня 2011 року, яка є невідємною частиною договору, укладеного між ПАТ «КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_2, убачається, що строк дії картки, виданої останньому,- не вказано.

ПАТ «КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права 04 квітня 2017 року (а.с.2).

Відповідач пояснив, що не памятає на який строк йому видавалась картка, але в 2013 році йому була видана нова картка на новий строк. Враховуючи, що строк дії картки відповідно до заяви позивача сплинув 08 липня 2013 року, та матеріали справи не містять доказів про те, що строк дії картки інший, що відповідачу продовжувався строк дії картки, суд вважав,що у позивача виникло право вимагати повернення кредиту/ щомісячного платежу/ згідно умов договору з 08 липня 2013 року. Проте позивач звернувся до суду із позовом про захист свого порушеного права лише 04 квітня 2017 року. Тому суд відмовив у задоволені позову у звязку з порушенням судом строку позовної давності.

Але з таким висновком суду першої інстанції погодитися не можливо.

Розглядаючи справу, суд встановив, що на підставі анкети-заяви ОСОБА_2 від 08 липня 2011 року про приєднання до Умов та ОСОБА_3 надання банківських послуг в Приватбанку між ним та ПАТ КБ "Приватбанк" був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в сумі 500 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік або 2.5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Також в цій анкеті-заяві відповідач вказав, що ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг, тарифами Приватбанку і згодний з тим, що ця заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Він зобовязався виконувати вимоги Умов та ОСОБА_3 надання банківських послуг (а. с. 5).

Відповідно до пункту 2.1.1.2.Умов та ОСОБА_3 надання банківських послуг датою укладання кредитного договору є дата отримання ОСОБА_4.

Враховуючи, що датою отримання кредитної картки ОСОБА_2 є 8 липня 2011 року, на підставі пункту 2.1.1.2.1 Умов та ОСОБА_3 надання банківських послуг датою укладання кредитного договору з відповідачем є дата отримання ОСОБА_4, тобто 8 липня 2011 року.

Факт укладення договору саме 8 липня 2011 року підтверджується письмовими доказами, а саме випискою про рух коштів на картрахунку ОСОБА_2 №348803, використання якого розпочалося 8 липня 2011 року шляхом встановлення кредитного ліміту. В подальшому були вчинені платежі з картки , в тому числі поповнення мобільного телефону відповідача

Всі ці докази свідчать про те, що договір між сторонами був укладений саме 8 липня 2011 року, і відповідач ОСОБА_2 користувалася кредитними коштами з цього періоду.

За таких умов суд першої інстанції зробив помилковий висновок про те, що факт укладання між сторонами у справі кредитного договору на вказаних банком умовах не підтверджений.

Як видно з вказаної заяви, а також довідки про умови кредитування з використанням кредитки ОСОБА_2 видається кредитна картка «Універсальна 55 днів пільгового періоду» з кредитним лімітом у 300 грн. з базовою процентною ставкою 2.5% на місяць на залишок заборгованості. В подальшому кредитний ліміт ОСОБА_2 змінювався і становив з 08.07.2011 року 500 грн., з 21.08.2011 року 600 грн., з 21. 12 2011 року 380 грн.

Відповідачу ОСОБА_2 8 липня 2011 року була оформлена та видана кредитна картка. на підставі цього ж кредитного договору ОСОБА_2 отримав нову кредитну картку № 116199 із строком дії до 29 лютого 2016 року.

Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції мав зробити висновок про те, що за своєю формою та суттю кредитний договір, укладений між сторонами, є договором приєднання.

Судом також встановлено, що станом на 16 березня 2017 року заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором б/н від 8 липня 2011 року складає 16839.96 гривень, з яких:

- заборгованість за кредитом 483.74 гривень;

- заборгованість по процентам за користування кредитом 11978.13 гривень;

- заборгованість за пенею - 3100 гривень;

- штраф (фіксована частина) - 500,00 гривень;

- штраф (процентна складова) - 778.09 гривень.

Відповідач ОСОБА_2 в суді першої інстанції заявив клопотання про застосування строку позовної давності при стягненні заборгованості за кредитним договором.

Згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до частини 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суд встановив, що позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 04 квітня 2017 року. Тому суд першої інстанції зробив висновок про те, що банк пропустив строк для звернення у суд за захистом порушеного права.

Проте, такий висновок суду першої інстанції суперечить фактичним обставинам і матеріалам справи.

Відповідно до пункту 2.1.1.2.1 Умов та ОСОБА_3 надання банківських послуг для надання послуг ОСОБА_3 видає ОСОБА_4, її вид визначений у памятці ОСОБА_4/Довідці про умови кредитування і Заяві, підписанням якого ОСОБА_4 і ОСОБА_3 укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладання Договору є дата отримання Картки, зазначена в Заяві.

Відповідно до пункту 2.1.1.2.11 Умов та ОСОБА_3 надання банківських послуг картка діє до останнього дня місяця, що вказаний на лицевій стороні карти включно.

Відповідно до пункту 2.1.1.2.12 вказаних Умов та ОСОБА_3 за закінченням строку дії відповідна карта продовжується Банком на новий строк (шляхом надання ОСОБА_4 карти з новим строком дії). По зверненню ОСОБА_4 в ОСОБА_3, відповідно діючим Тарифам. Перевипуск карти на новий строк здійснюється при дотриманні ОСОБА_4 умов обслуговування ОСОБА_4, передбачених Договором.

Позивач надав суду докази, що строк дії кредитної картки ОСОБА_2 продовжувався до 29 лютого 2016 року.

Банк предявив позов до суду 4 квітня 2017 року, не порушивши строку позовної давності.

Як зазначено в правовій позиції , висловленої Верховним Судом України у постанові від 12 листопада 2014 року під час розгляду справи №6-167цс14 пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений.

В правовій позиції Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності ( ст.. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки ( ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Враховуючи, що строк дії картки ОСОБА_2 № 116199 до 29 лютого 2016 року, а в суд позивач звернувся 4 квітня 2017 року, він не пропустив строк позовної давності для захисту порушеного права. Тому суд першої інстанції мав стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором в межах строку позовної давності, яка дорівнює три роки.

Враховуючи, що звернення банку у суд мало місце 4 квітня 2017 року, для розрахунку розміру заборгованості необхідно було прийняти відомості про наявність заборгованості за кредитним договором з 4 квітня 2014 року.

Станом на 4 квітня 2014 року сальдо поточної заборгованості ОСОБА_2 за тілом кредиту дорівнювало 253,12 грн., сальдо простроченої заборгованості за кредитом 230.62 грн.

Вказаний факт підтверджений розрахунком заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором, який міститься на аркуші справи 4. Вказаний розрахунок ОСОБА_2 не спростував.

Як видно з цього ж розрахунку станом на 4 квітня 2014 року банк застосовував до кредитних відносин з ОСОБА_5 проценту ставку у розмірі 30% річних.

В подальшому вказаний відсоток за користування кредитом збільшувався і періодично дорівнював : з 1 вересня 2014 року 34.8%, з 1 квітня 2015 року по 16 березня 2017 року - 43.2 %.

Апеляційний суд вважає, що застосування у спірних правовідносинах підвищеної процентної ставки щодо ОСОБА_2 є неправомірним, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 5.3 Умов та ОСОБА_3 надання банківських послуг, що затверджені наказом від 20 грудня 2007 року №ПR-2007-1247 банк має право провадити зміну Тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк повинен не менше як за 7 днів до введення змін проінформувати ОСОБА_4, зокрема у виписці по Картрахунку відповідно до п.4.9 цього договору. Якщо протягом 7 днів ОСОБА_3 не отримує повідомлення від клієнта про незгоду із змінами, то вважається, що ОСОБА_4 приймає нові умови.

Відповідно до пункту 4.9 вказаних Умов та ОСОБА_3 зобовязаний не рідше одного разу на місяць способом, вказаним в заяві надавати отримувачу виписки про стан картрахунку та про проведені за останній місяць операцій по Картрахункам шляхом використання функцій СМС повідомлень через комплекс INTERNET-banking (ПРИВАТ 24).

Судом встановлено, що відповідно до наказу ПАТ КБ «ПриватБанк» №906 СП 2014-6915682 від 18 серпня 2014 року з 1 вересня 2014 року актуалізовані тарифи, зокрема по карті «Універсальна»: трати клієнтів з 01.09.2014 року 2.9%, трати клієнтів до1 вересня 2014 року 2.5%. По всім тратам, які здійснені до 1 вересня 2014 року проценти будуть нараховуватися по старій ставці до повного погашення заборгованості по цим тратам. З 1 жовтня 2014 року запроваджується ставку у 3.2% замість 2.5%.

З виписки про картрахунку ОСОБА_2 видно, що він з липня 2014 року кредитною карткою не користується, будь яких грошових витрат, операцій не здійснює. Тому підстави для нарахування Банком йому збільшених процентів за користування кредитом з 1 вересня 2014 року відсутні.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь які докази виконання банком своїх зобовязань за кредитним договором щодо повідомлення клієнта про зміну тарифів. Незважаючи на те, що апеляційним судом неодноразово відкладався розгляд справи і банк мав можливість надати суду певні докази як і суду першої інстанції, представник банку в судові засідання не зявлявся, пояснень з цього приводу суду не давав. Тому апеляційний суд як і суд першої інстанції має розглядати справу на підставі доказів, що містяться в матеріалах справи.

За таких умов апеляційний суд вважає, що у суду не має підстав для застосування до розрахунку заборгованості ОСОБА_2 по сплаті процентів за користування кредитом підвищеної процентної ставки. Суд має виходити із ставки, що мала місце на час припинення відповідачем виконання умов кредитного договору, тобто з 30% річних, або 2.5% на місяць.

Апеляційним судом встановлено, що за період з 4 квітня 2014 року по 16 березня 2017 року сплинуло 926 днів. Тому заборгованість по процентах за користування кредитом дорівнює:

235.12 грн. х 2.5% : 365 х 926 = 1605.40 грн.

230.62 грн. х 2.5% : 365 х 926 = 1462.70 грн.

Разом сума боргу за процентами складає : 1605.40 грн.+ 1462.70 грн.= 3068.10 грн.

Саме така сума заборгованості за процентами за користування кредитом має бути стягнута з відповідача на користь позивача.

Звертаючись в суд з позовом про стягнення з ОСОБА_2 штрафів в сумі 500 грн. та 778.09 грн., і пені в сумі 3100 грн., ОСОБА_3 посилався на те, що кредитним договором передбачена відповідальність боржника за неналежне виконання грошового зобовязання за кредитним договором.

Відповідно до ст. 2 Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14.04.2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14.04.2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Національний банк України своїми листами від 13 жовтня 2014 року № 47-411/58939 та 5.11.2014 року № 18-112/64483 наголошував банкам України про неухильне дотримання вимог Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 2.09.2014 року щодо не нарахування пені та штрафів за договорами кредиту під час антитерористичної операції.

Як проголошено в ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи.

Згідно матеріалів справи, відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2.12.2015 року № 1275-р місто Дружківка Донецької області відноситься до населеного пункту, на території якого здійснювалася антитерористична операція.

Отже, враховуючи те, що відповідач є громадянином України, який зареєстрований та постійно проживає в населеному пункті, де проводилась антитерористична операція, на підставі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», він має бути звільненим від сплати штрафних санкцій. Тому ОСОБА_3 безпідставно нарахував і вимагає сплати ОСОБА_2 штрафів та пені за кредитним договором.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції не повно зясував обставини, що мають значення для справи, зробив висновки, які не відповідають матеріалам справи, не застосував норми матеріального права, що мали бути застосовані і неправильно вирішив спір. Вказані обставини відповідно до статті 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог Банку.

Відповідно до статті 88 ЦПК України з відповідача на користь Банку підлягають компенсації понесені ним і документально підтверджені судові витрати на оплату судового збору пропорційно задоволеним вимогам. Позивач при подачі позову сплатив судовий збір в сумі 1600 грн. і 1760 грн. при подачі апеляційної скарги. Разом 3360 грн. Судовий збір, що підлягає пропорційної компенсації на користь позивача дорівнює 625 грн.

Керуючись ст.ст. 303-316 ЦПК України, апеляційний суд,-

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу Публічного Акціонерного Товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» - задовольнити частково.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 7 червня 2017 року скасувати.

Позовні вимоги Публічного Акціонерного Товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, який проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1 на користь Публічного Акціонерного Товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором без номеру від 8 липня 2011 року в загальній сумі 3533.84 грн. ( три тисячі пятсот тридцять три грн. 84 коп.), з яких: заборгованість за кредитом 465.74 грн. (чотириста шістдесят пять грн. 84 коп.), 3086.10 грн. (три тисячі вісімдесят шість 10 коп.) заборгованість за процентами.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного Акціонерного Товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» судові витрати в загальній сумі 625 грн.

В задоволені позовних вимог Публічного Акціонерного Товариства ОСОБА_1 «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення комісії та штрафів відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з часу його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до касаційного суду протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Судді: