У Х В А Л А

19 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 1 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності подружжя на частину будинку з прибудинковою територією та частину нежилого приміщення,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 червня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено частково, встановлено право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на 72/100 частин спірного будинку АДРЕСА_1, загальною площею 238,4 кв. м та з належними до нього господарськими спорудами. В решті позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 23 лютого 2016 року рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 червня 2015 року в частині відмови в позові ОСОБА_4 про встановлення факту проживання та визнання права спільної сумісної власності подружжя на частину нежилого приміщення скасовано та ухвалено нове рішення в цій частині про задоволення позовних вимог: встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу однією сім'єю з квітня 2006 року по квітень 2014 року; визнано право спільної сумісної власності на Ѕ частину нежилого приміщення в будинку АДРЕСА_2, загальною площею 215,10 кв. м. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 лютого 2017 року касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задоволено, рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 23 лютого 2016 року скасовано та залишено в силі рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 18 червня 2015 року.

У травні 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 1 лютого 2017 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статті 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

На обгрунтування зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 вересня 2016 року, від 19 грудня 2016 року та від 22 лютого 2017 року, ухвалу Верховного Суду України від 27 квітня 2011 року й постанови Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (справа № 6-1026 цс 15), від 8 червня 2016 року (справа № 6-2253 цс 15) та від 7 вересня 2016 року (№ 6-727 цс 16) в яких, на її думку, зазначена норма права застосована по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд касаційної інстанції, виходив з недоведеності позивачем факту проживання з відповідачкою однією сім'єю після розірвання шлюбу та враховуючи, що спірна частина нежилого приміщення придбана відповідачкою після розірвання шлюбу та за власні кошти, тобто є її особистою приватною власністю у розумінні статті 57 СК України, дійшов висновку, що зазначена частина спірного майна не є спільним сумісним майном подружжя.

У наданій для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2016 року, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю та статті 74 СК України, встановивши, що позивачка та відповідач після розірвання шлюбу продовжували проживати однією сім'єю та спірне майно набуте подружжям за час шлюбу, а тому дійшов висновку, що зазначене майно, є їх спільною сумісною власністю.

Отже, в судовому рішенні, наданому заявником для порівняння, та в судовому рішенні про перегляд якого подано заяву, встановлені різні фактичні обставини справи, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Надані для порівняння ухвали Верховного Суду України від 27 квітня 2011 року та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 лютого 2017 року та від 7 вересня 2016 року не можуть бути прикладами неоднакового застосування норм матеріального права, оскільки суд касаційної інстанції скасував рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направив справи на новий розгляд з підстав, передбачених статтею 338 ЦПК України у зв'язку з порушенням судами норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (справа № 6-1026 цс 15), Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого під час шлюбу, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці або за спільні кошти.

У постановах Верховного Суду України від 8 червня 2016 року (справа № 6-2253 цс 15) та від 7 вересня 2016 року (№ 6-727 цс 16), Верховний Суд України дійшов правового висновку про те, що за положеннями статті 74 СК України та статті 368 ЦК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, за спільні кошти належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відтак, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Отже, порівняння наданих постанов Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року, від 7 вересня 2016 року та від 8 червня 2016 року зі змістом судового рішення, про перегляд якого подано заяву не дає підстав для висновку про те, що судове рішення суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обгрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності подружжя на частину будинку з прибудинковою територією та частину нежилого приміщення за заявою ОСОБА_4, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 1 лютого 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук