Ухвала

іменем україни

19 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 листопада 2015 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 08 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із зазначеним вище позовом, у якому просило в рахунок оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 568 709 грн 27 коп., із яких: заборгованість за кредитом - 773 407 грн 02 коп., заборгованість за відсотками - 795 302 грн 09 коп., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 5 загальною площею 51,1 кв. м, яка розташована по АДРЕСА_1, та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29 травня 2008 року приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу ЛевченкоВ.В. за реєстровим № 2560, про що внесено запис в Державний реєстр правочинів за реєстраційним № 2925331, шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк», визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказану вище квартиру.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 травня 2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого останній отримав кредит у розмірі 36 600 доларів США зі сплатою 14 % річних та терміном повернення до 29 травня 2038 року.

На забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_3 за договором іпотеки від 29 травня 2008 року передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

08 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПAT «Дельта Банк» прийняло право вимоги, у тому числі й за кредитним та іпотечним договорами від 29 травня 2008 року, укладеними між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов'язань станом на 31 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 1 568 709 грн 27 коп., яку позивач просив стягнути з відповідача шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки та визнання за собою права власності на іпотечне майно.

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 листопада 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 08 листопада 2016 року заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову з інших правових підстав.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що 29 травня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 36 600 доларів США зі сплатою 14 % річних та терміном повернення до 29 травня 2038 року.

На забезпечення належного виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором ОСОБА_3 за договором іпотеки від 29 травня 2008 року передано в іпотеку банку двохкімнатну квартиру № 5, загальною площею 51,1 кв. м, по АДРЕСА_1 належну йому на праві власності.

08 грудня 2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПAT «Дельта Банк» прийняло право вимоги, у тому числі й за кредитним та іпотечним договорами від 29 травня 2008 року, укладеними між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3

Оскілки ОСОБА_3 належним чином не виконував умови кредитного договору, станом на 31 липня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 1 568 709 грн 27 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 773 407 грн 02 коп., заборгованість за відсотками - 795 302 грн 09 коп.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором не настав, рішення про дострокове повернення кредитних кошів банком не приймалося, заміна іпотекодержателя належним чином не оформлена, боржник не повідомлявся про заміну кредитора в зобов'язанні, вимога про виконання порушеного зобов'язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги не надсилалась, оцінка предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності на момент пред'явлення відповідної вимоги не визначалась, клопотання про проведення такої оцінки кредитором не заявлялось.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволенні позову, виходив із того, що позивачем обрано невірний спосіб судового захисту, оскільки задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку», є способом позасудового врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Звертаючись до суду із позовом, ПАТ «Дельта Банк» посилалось на те, що у результаті неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник, незважаючи на вимоги, не погасив, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому, предметом позову було звернення стягнення у спосіб визнання права власності за банком на іпотечне майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У чч. 1, 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону.

При цьому згідно із ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Отже, аналіз положень ст. ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1685цс16 та від 27 квітня 2017 року у справі № 6-679цс17, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У п. 5.2.1 договору іпотеки міститься застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до останнього права власності на предмет іпотеки.

Так, застереження, яке вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Проте на порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 316 ЦПК України апеляційний на зазначені вище обставини справи уваги не звернув, зазначених вимог закону не врахував, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, зокрема, чи звертався позивач до державного реєстратора, чи порушені відповідачем права кредитора, не дослідили і не оцінив належним чином доводи й докази сторін та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

Крім того, відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» із тих підстав, що умовами іпотечного договору визначено позасудовий порядок врегулювання питання звернення стягнення, суд послався на зміст п. 5.2 договору іпотеки, згідно із яким задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки за рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку.

При цьому апеляційний суд не врахував роз'яснення, викладені у п. 38 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно із якими у випадку, якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно.

Наявність договору про позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку.

Крім того, суд зазначив, що боржник не повідомлявся про заміну кредитора в зобов'язанні, вимога про виконання порушеного зобов'язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги не надсилалась.

При цьому, суд не врахував роз'яснення, що містяться у п. 37 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно з яким невиконання вимог ч. 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання, не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням ст. 124 Конституції України.

Неповідомлення про заміну кредитора також не звільняє боржника від виконання зобов'язання і не є перешкодою, оскільки відповідно до ст. 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі, зокрема відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання.

Суд апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України на вищевказане уваги також не звернув.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 08 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П.Штелик