У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником - ОСОБА_4, на рішення апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 11 лютого 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 3 млн 100 тис. грн зі сплатою 14 % річних з кінцевим терміном повернення - 10 лютого 2018 року. 25 червня 2009 року укладено додаткову угоду № 2 про внесення змін до договору кредиту та встановлено максимальний ліміт заборгованості в розмірі 634 697 доларів 41 цент США з кінцевим терміном повернення всіх траншів кредиту до 10 лютого 2023 року, а 3 вересня 2014 року - договір про внесення змін до договору кредиту, а саме: якщо позичальник протягом строку дії договору про внесення змін здійснить одноразовий платіж у сумі від 80 доларів США до 829 доларів 99 центів США, то такий платіж направляється на погашення заборгованості за кредитом; якщо позичальник вносить одноразовий платіж у сумі від 830 доларів США і більше, то така сума іде на тіло кредиту та прощення процентів за зазначеним кредитом.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 11 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до якого останній передав в іпотеку банку належну йому нежитлову будівлю літ. «А-3» загальною площею 682,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,0460 га з цільовим призначенням для розміщення салону магазину з продажу промислових товарів та косметичного кабінету, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 25 грудня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 9 728 873 грн 15 коп.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Укрсоцбанк» просило суд: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 11лютого 2008 року в розмірі 616 913 доларів 41 цент США, що є еквівалентом 9 728 873 грн 15 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: нежитлову будівлю літ. «А-3» загальною площею 682,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,0460 га з цільовим призначенням для розміщення салону магазину з продажу промислових товарів та косметичного кабінету, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, шляхом продажу предмету іпотеки ПАТ «Укрсоцбанк» від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в установленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» порядку з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «Укрсоцбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу іпотеки, ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом та стягнути з відповідача судові витрати.

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Укрсоцбанк», посилаючись на те, що при укладенні з банком договорів були порушені його права як споживача фінансових послуг.

Ураховуючи викладене, посилаючись на ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просив суд визнати недійсними договір про надання відновлювальної кредитної лінії від 11 лютого 2008 року та іпотечний договір від 11 лютого 2008 року з урахуванням внесених змін.

Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 1 грудня 2015 року зустрічний позов прийнятий до провадження і об'єднаний в одне провадження з первісним позовом.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 5 травня 2016 рокуу задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсною додаткову угоду № 2 від 25 червня 2009 року про внесення змін до кредитного договору від 11 лютого 2008 року.

Визнано недійсним договір від 25 червня 2009 року про внесення змін до іпотечного договору від 11 лютого 2008 року.

У решті зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено, позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 11 лютого 2008 року в розмірі 9 728 873 грн 15 коп. шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: нежитлову будівлю літ. «А-3» загальною площею 682 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,0460 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2, цільове призначення якоїрозміщення салону магазину по продажу промислових товарів та косметичного кабінету; шляхом продажу предмету іпотеки публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У решті позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» та частково задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що на момент звернення банку до суду ОСОБА_3 не порушив зобов'язань, які були викладенні в договорі про внесення змін до договору кредиту від 3 вересня 2014 року. Разом з тим при укладенні додаткової угоди № 2 про внесення змін до договору кредиту позичальнику, як споживачеві, у письмовій формі не повідомили кредитні умови про орієнтовну сукупну вартість кредиту, переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування, а із тексту договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 11 лютого 2008 року не вбачається, що валютні ризики повинен нести споживач, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на погіршення становища позичальника, як споживача у даних правовідносинах.

При цьому відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду, частково задовольняючи первісний позов банку та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, виходив із того, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Оскільки ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором не виконував, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню шляхом звернення на предмет іпотеки відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». При цьому протягом 2008-2014 років ОСОБА_3 укладав додаткові угоди з позивачем, чим підтверджував свою обізнаність з умовами договору кредиту та іпотечного договору.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду в частині вирішення первісного позову ПАТ «Укрсоцбанк»не відповідає.

Судом установлено, що 11 лютого 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 3 млн 100 тис. грн зі сплатою 14 % річних з кінцевим терміном повернення - 10 лютого 2018 року.

25 червня 2009 року між сторонами укладено додаткову угоду № 2 про внесення змін до договору кредиту та встановлено максимальний ліміт заборгованості в розмірі 634 697 доларів 41 цент США з кінцевим терміном повернення всіх траншів кредиту до 10 лютого 2023 року, а 3 вересня 2014 року - договір про внесення змін до договору кредиту, а саме: якщо позичальник протягом строку дії договору про внесення змін здійснить одноразовий платіж у сумі від 80 доларів США до 829 доларів 99 центів США, то такий платіж направляється на погашення заборгованості за кредитом; якщо позичальник вносить одноразовий платіж у сумі від 830 доларів США і більше, то така сума іде на тіло кредиту та прощення процентів за зазначеним кредитом.

На забезпечення виконання умов кредитного договору 11 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено договір іпотеки, відповідно до якого останній передав в іпотеку банку належну йому нежитлову будівлю літ. «А-3» загальною площею 682,0 кв. м за адресою: АДРЕСА_1; земельну ділянку площею 0,0460 га з цільовим призначенням для розміщення салону магазину з продажу промислових товарів та косметичного кабінету, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2.

Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_3 належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 25 грудня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 9 728 873 грн 15 коп.

Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно виходив з того, що в разі виникнення боргу за договором кредиту позивач вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється з урахуванням положень ст. 39 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, положеннямичч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Проте ч. 3 ст. 39 цього Закону передбачено, що суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

Законодавством не передбачено такої підстави для відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки як неспівмірність заборгованості за основним зобов'язанням з вартістю майна, переданого в іпотеку в рахунок забезпечення належного його виконання.

Зазначене може бути враховано лише в разі, якщо порушенням основного зобов'язання іпотекодержателю не завдано збитків.

За положеннями ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, у резолютивній частині рішення суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року № 6-340цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Проте апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не встановив дійсних прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного та іпотечного договорів, не врахував, що у розумінні норми ст.39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст.38 цього Закону та дійшов передчасного висновку про часткове задоволення позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк».

Крім того, частково задовольняючи позов ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд виходив із доведеності факту прострочення позичальником грошового зобов'язання та умов договору, але при цьому не зробив розрахунків: з яких конкретних сум складаються загальні суми заборгованості, чи включено до цих сум та в якому розмірі суму пені за кредитом, пені за процентами, тобто немає складових сум стягнутого кредиту.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судове рішення в частині вирішення первісного позовуне може вважатись законним і обґрунтованим та в силу ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин.

Щодо оскаржуваного рішення апеляційного суду в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_3, то під час розгляду справи в цій частині апеляційним судом не були порушені норми матеріального чи процесуального права.

Суд, врахувавши положення ст. ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов правильного висновку про те, що протягом 2008-2014 років ОСОБА_3 укладав додаткові угоди з позивачем, чим підтверджував свою обізнаність з умовами договору кредиту та іпотечного договору, їх розуміння.

За положеннями ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Так, укладаючи кредитний та іпотечний договори, додаткові угоди до них,сторони у письмовій формі досягли згоди щодо усіх істотних умов даних договорів.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 2 ст. 59 ЦПК Україниобставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Проте ОСОБА_3 достатніх і належних (ст. ст. 57-59 ЦПК України) доказів щодо погіршення його договірних прав та обов'язків, як споживача у даних правовідносинах.

Отже, в цій частині відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336 - 338, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2016 року в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У решті - рішення апеляційного суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик