Справа № 285/981/16-ц
провадження № 2/0285/290/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19.06.2017 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі - головуючого судді Помогаєва А.В., за участі секретаря - Музика Н.Ю. відповідача - ОСОБА_1, представник позивача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором у розмірі 25 494, 44 грн.

В обґрунтування своїх вимог, позивач зазначає що 13.12.2010 року відповідач отримав кредит у розмірі 13 000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач не надав своєчасно Банку кошти на погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору, що відображені у розрахунку заборгованості за договором.

У звязку із зазначеними порушеннями, станом на 03.03.2016 року існує заборгованість по кредитному договору в розмірі 25 494,44 грн., яка складається з наступного:

1) 14433,81 грн. заборгованість за кредитом;

2) 8509,78 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом;

3) 860,64 грн. заборгованість за комісією та пенею;

4) 500, 00 грн. штраф (фіксована частина);

5) 1190,21 грн. штраф (процентна складова).

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав. Пояснив, що на підставі кредитного договору від 13.10.2010 року відповідач отримав кредит у розмірі 13000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості. Позивач видавав відповідачу платіжні картки, які останній використовував для отримання готівкових коштів через банкомати та оплати товарів, придбаних у торгівельних закладах. Востаннє ОСОБА_1 отримав кредитні кошти 04.12.2014 року, скориставшись послугою «Оплата частинами» для придбання товарів у м.Києві, що підтверджується чеками-договорами, копії яких надано суду (т. 2, а.с. 31, 32). Товари на суму 14743 грн. відповідач отримав з розстрочкою оплати на 18 місяців. Про втрату платіжної карти відповідач банк не повідомляв, усі видаткові операції за нею здійснені з використанням ПІН-коду, який відповідач зобовязаний зберігати у таємниці. У випадку втрати карти та розголошення ПІН-коду клієнт несе відповідальність за використання коштів за допомогою карти іншими особами. У звязку з заборгованістю відповідача, його платіжні карти заблоковано банком у березні 2015 року.

Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував. Пояснив, що він дійсно отримував кредитні карти ПАТ КБ ПриватБанк, але заборгованість за ними повністю погашена. 03.12.2014 року на залізничному вокзалі в м. Києві невідомі особи у нього викрали платіжну карту ПАТ КБ «Приватбанк» №772145. Факт крадіжки підтверджується довідкою Новоград-Волинського відділу поліції від 29.04.2016 року (т.1, а.с.48). Про викрадення картки ОСОБА_1 повідомив банку 29.12.2014 року. Того ж дня працівники банку видали йому нову картку №752450, а також довідку про розмір заборгованості (т.1, а.с. 46). Довідка містить інформацію про заборгованість за трьома рахунками в сумі 26894,88 грн. При цьому лише один з цих рахунків відповідає номеру кредитної карти №772145. Заборгованість за цим рахунком складала 12914,89 грн. Відповідач погасив її, сплативши кошти. Останній платіж здійснено 30.03.2015 року на суму 8505 грн. Після цього будь-яких платежів з використанням карт позивача він не здійснював, товари не купував. Надав суду копії чеків про сплату заборгованості.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.12.2010 року відповідач отримав кредит у розмірі 13 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач був ознайомлений з Анкетою-Заявою про приєднання до ОСОБА_3 і Правил надання банківських послуг, що підтверджується підписом відповідача.

Згідно довідки Новоград-Волинського ВП ГУНП в Житомирській області від 29.04.2016 року вбачається, що 30.12.2014 року ОСОБА_1 звернувся з заявою про крадіжку його майна. За даним фактом розпочато кримінальне провадження №0001456 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України.

Під час досудового розслідування встановлено, що в період часу з 19 години по 00 годин 03.12.2014 року невідома особа, перебуваючи в приміщенні залізничного вокзалу, який розташований за адресою пл. Вокзальна, 1, в м. Києві, шляхом вільного доступу умисно, таємно із зовнішньої кишені куртки, в яку був одягнутий ОСОБА_1, який очікуючи поїзда заснув у залі очікування вокзалу, викрала гроші в сумі 3000 грн., пенсійне посвідчення, мобільний телефон та кредитну картку, на рахунку якої були кошти в сумі 1400 грн. Оскільки злочин вчинено в м. Києві, кримінальне провадження направлене за підслідністю до прокуратури Шевченківського району м. Києва. (т.1, а.с. 48)

На неодноразові запити суду щодо результатів кримінального провадження відповідь не отримано.

Відповідачем надано чеки про погашення заборгованості за кредитом (т 1, а.с. 52, 53)

З наданого позивачем розрахунку (т. 1, а.с. 5, 6) та виписок про рух коштів за рахунком вбачається, що останній платіж ОСОБА_1 здійснив 30.03.2015 року в сумі 8505 грн. В результаті цього платежу заборгованість, яка існувала на той момент, була погашена повністю.

Разом з тим, розрахунок містить інформацію про заборгованість, яка виникає починаючи з 05.04.2015 року та наростає щомісяця до 03.03.2016 року кінцевої дати розрахунку.

Представник позивача посилається на те, що заборгованість відповідача виникла внаслідок того, що він 04.12.2014 року придбав 2 товари на загальну суму 14743 грн., скориставшись сервісом «Оплата частинами», що підтверджується чеками-договорами. Вартість першого придбаного товару становила 10 078 грн., щомісячний платіж за нього 503,90 грн. Вартість другого 4 665 грн., щомісячний платіж 259,17 грн. Крім того, нараховувались відсотки за користування кредитом та комісія.

Стороною позивача суду надано копії документів, виготовлених позивачем, які не містять однозначну інформацію про те, що вони є договорами або чеками. Підпис відповідача у них відсутній (т. 2, а.с. 31, 32).

Згідно доданого до позовної заяви витягу з ОСОБА_3 і правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року №СП-2010-255, умови використання сервісу «Оплата частинами» визначено пунктом 2.1.1.14.

Відповідно до підпункту 2.1.1.14.1. держатель кредитної карти має право користуватись сервісом «Оплата частинами» у торгівельно-сервісних підприємствах, з якими Банк уклав договір Розширеного еквайрінгу.

Підпунктом 2.1.1.14.2 наданих позивачем ОСОБА_3 визначено, що підписання чеку, роздрукованого у POS-терміналі на підключення до сервісу «Оплата частинами» є акцептом умов використання сервісу «Оплата частинами». (т. 1, а.с. 32, зворотній бік).

Таким чином, належним доказом використання сервісу «Оплата частинами» може бути лише чек, підписаний держателем кредитної карти.

Позивачем не надано такого чеку, підписаного відповідачем. Отже, заперечення відповідача щодо нездійснення ним придбання товарів, позивачем не спростовано.

Посилання позивача на необхідність використання під час фінансової транзакції ПІН-коду, суд не бере до уваги, оскільки встановлені банком умови сервісу «Оплата частинами» вимагають особисте підписання розрахункового документа стороною правочину, що неможливо без одночасної ідентифікації особи субєктом, який проводить розрахункову операцію.

Крім того, надані позивачем копії документів не відповідають вимогам, встановленим ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, що діяла на час оформлення господарської операції). І з них взагалі неможливо встановити сторони та предмет правочину купівлі-продажу, на який посилається позивач.

Виписка про рух коштів за рахунком відповідача не є доказом, що доводить факт отримання готівкових коштів або безготівкових розрахунків, оскільки не є первинним документом бухгалтерського обліку та не створена у момент здійснення операції.

На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог.

Керуючись статтями 3, 10, 11, 57-60, 88, 208, 209, 212-215, 218, Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом 10 (десяти) днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 22.06.2017 р.

Суддя А.В. Помогаєв