Справа № 466/7326/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Білінська Г.Б.
Провадження № 22-ц/783/2484/17 Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого - судді Мельничук О.Я.,

суддів Крайник Н.П. і Савуляк Р.В.

при секретарі Фейір К.О.

з участю позивача ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4, представника відповідача Львівської міської Ради Крупник П.В.,представника відповідача Шевченківської районної адміністрації Львівської міської Ради Цибрух Я.В., третьої особи ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_10 до Львівської міської ради, Департаменту містобудування Львівської міської ради, Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 про визнання дій неправомірними, зобов"язання до вчинення дій, визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Шевченківського районного суду міста Львова від 26 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_10 відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив позивач - ОСОБА_3. Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Також вважає, що суд в своєму рішенні керувався виключно показами та письмовими запереченнями відповідачів та третьої особи та належним чином не дослідив доказів, що є у справі. В апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. За змістом ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, що обрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29.10.2015 року визначено за ОСОБА_3, ОСОБА_10 право власності на 25/100 частин будинку АДРЕСА_1, за ОСОБА_11, ОСОБА_12 право власності на 37/100 частин цього будинку. Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова за ОСОБА_3, ОСОБА_10 визнано право власності на 25/100 частин у будинку АДРЕСА_1.

Позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_10 звернулись до Департаменту містобудування Львівської міської ради із заявою про присвоєння окремого поштового номера для їх квартири. На запит позивачів 06.06.2016 року дана відповідь за вих. № 2401-1915 Департаментом містобудування Львівської міської ради, якою роз'яснено порядок та перелік документів, необхідних для вирішення такого питання.

Згідно пояснень даних в суді першої інстанції позивача та його представника, таку відповідь вони розцінили як відмову, із іншими заявами з долученням відповідних документів, перелік яких згаданий у відповіді на їх запит, у Департамент містобудування Львівської міської ради не звертались, а звернулись до суду задля вирішення цього питання.

Також встановлено, що позивачі просять визнати право власності на 1/2 частину коридору площею 1, 45 кв. м. та 1/2 частину підвалу площею 12, 6 кв.м., а також визнати за ними право власності на господарські будівлі, серед яких бетонний гараж, позначений під літерою "Д" в технічному паспорті площею 51,6 кв.м. побудований у 1980 році, літню кухню площею 20,0 кв.м., позначена на плані під літерою "К" побудовану у 1991 році, навіс під літерою "Т" дерев'яний, площею 9. 6 кв.м., сарай під літерою "М", площею 3.3 кв.м., цегляний сарай під літерою "Л" дерев'яний, площею 14, 5 кв.м. побудовані в 1997 році та дворова вбиральня. Вказані приміщення є приміщеннями спільного користування співвласників будинку.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з тих обставин, що відповідачами не вчинено жодних незаконних дій по відношенню до позивачів, а також звернуто увагу, що суд не вправі зобов"язати Департамент містобудування Львівської міської ради вчинити дії, які не відносяться до повноважень цього органу (присвоєння окремого поштового номера).

Відмовляючи в задоволенні вимог про визнання справа власності на 1/2 частину коридору площею 1, 45 кв. м. та 1/2 частину підвалу площею 12, 6 кв.м., суд виходив з тих обставин, що такі приміщення перебувають в спільному користуванні співвласників будинку в зв"ку з чим поділу не підлягають. Відмовляючи в задоволенні вимог про визнання права власності на господарські будівлі, серед яких є бетонний гараж, позначений під літерою "Д" в технічному паспорті площею 51,6 кв.м. побудований у 1980 році, літню кухню площею 20,0 кв.м., позначена на плані під літерою "К" побудовану у 1991 році, навіс під літерою "Т" дерев'яний, площею 9. 6 кв.м., сарай під літерою "М", площею 3.3 кв.м., цегляний сарай під літерою "Л" дерев'яний, площею 14, 5 кв.м. побудовані в 1997 році та дворова вбиральня, суд відмовив за відсутності документів, які б підтверджували належність таких приміщень позивачам по справі.

З такими висновками колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, - кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Колегія суддів вважає, що відповідь Департаменту містобудування Львівської міської Ради , як і відповідні відповіді Шевченківської районної адміністрації Львівської міської Ради та ОКП „БТІ та ЕО, носять інформативний характер на інформаційний запит позивачів, не являються відмовою у вчиненні дій. Окрім цього, відповідно до розмежування повноважень районних адміністрацій та Львівської міської Ради, питання присвоєння окремого поштового номеру не належить до повноважень Департаменту містобудування Львівської міської Ради, чиї дії оскаржують позивачі по справі.

За таких обставин, вважає, що жодних незаконних дій Департаментом Львівської міської Ради, Львівською міською Радою та Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської Ради по відношенню до позивачів не вчинено.

Положеннями ЦК України передбачено, що майно може належати особам на праві спільної часткової (із визначенням часток у праві власності) або на праві спільної сумісної (без визначення часток) власності; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (ст. 355 ч. ч. 1, 2, 4, ст. 356 ч. 1, ст. 368 ч. 1); право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ст. 358 ч. ч. 1, 3); співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 369 ч. 1).

Згідно з вимогами Закону України "Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку" (Закон № 2866-ІІІ) допоміжними приміщеннями багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення); загальним майном - частина допоміжних приміщень житлового комплексу, що можуть використовуватися згідно з їх призначенням на умовах, визначених у статуті об'єднання (кладові, гаражі, в тому числі підземні, майстерні тощо); нежилими приміщеннями - приміщення, які належать до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об'єктом цивільно-правових відносин; неподільним майном - неподільну частину житлового комплексу, яка складається з частини допоміжних приміщень, конструктивних елементів будинку, технічного обладнання будинку, що забезпечують належне функціонування жилого будинку (ст. 1).

За таких обставин, оскільки коридор та підвал в спірному будинку на частину яких позивачі просять визнати право власності є допоміжними приміщеннями, які перебувають у спільному користуванні співвласників будинку, такі не підлягають розподілу та виділенню часток у праві власності на них не підлягають.

Приписами ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Жодних документів, які б свідчили про належність бетонного гаражу, позначеного під літерою "Д" в технічному паспорті площею 51,6 кв.м. побудованого у 1980 році, літньої кухні, площею 20,0 кв.м., позначеної на плані під літерою "К" побудованої у 1991 році, навісу під літерою "Т" дерев'яного, площею 9. 6 кв.м., сараю під літерою "М", площею 3.3 кв.м., цегляного сараю під літерою "Л", площею 14, 5 кв.м. побудованих в 1997 році та дворової вбиральні позивачами суду не представлено, а судами не здобуто, в зв"язку з чим відсутні будь - які підстави для визнання права власності за позивачами на згадані приміщення.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому у задоволенні апеляційної скарги апелянту слід відмовити, а рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 ст.308, ст.313, п.1 ч.1 ст.314, ст. ст. 315, 317, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 26 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: О.Я. Мельничук

Судді: Н.П. Крайник

Р.В. Савуляк