Головуючий суду 1 інстанції - Коваленко Д.С.
Доповідач - Луганська В.М.
Справа № 425/187/17
Провадження № 22ц/782/470/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі

головуючого - Луганської В.М.,

суддів - Коновалової В.А., Дронської І.О.

за участю секретаря: Козубської А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку Луганської області цивільну справу за апеляційними скаргами Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області, ОСОБА_2 на рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 16 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Виконавчий комітет Рубіжанської міської ради Луганської області про визнання незаконним та скасування рішення, про зобов'язання вчинити певні дії,про стягнення заборгованості по щомісячним страховим виплатам,

в с т а н о в и л а:

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області про зобов'язання вчинити певні дії, про стягнення заборгованості по щомісячним страховим виплатам. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він у зв'язку з професійним захворюванням з 01.12.2005 р. знаходився на обліку у Відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кіровську Луганської області та отримував щомісячну страхову виплату у зв'язку з частковою втратою професійної працездатності. 3 05.12.2012 р. у зв'язку з погіршенням стану здоров'я позивачу була призначена III група інвалідності, а з листопада 2014 року III група інвалідності йому призначена довічно.

Позивач зазначає, що з серпня 2014 року він був змушений покинути своє місце проживання з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту та оселитися в м. Рубіжному Луганської області, стати на облік до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Рубіжному Луганської області, яке продовжувало щомісячну страхову виплату, раніше призначену, на картковий рахунок № НОМЕР_1, відкритий на ім'я позивача в AT Ощадбанк.

Постановою від 07.09.2016 року відповідач припинив позивачу виплату щомісячної страхової виплати на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Позивач посилається на те, що постанова від 07.09.2016 року про припинення йому страхової виплати на підставі постанови КМ України №365 від 08.07.2016 року «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та на підставі рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам щодо нього підлягає скасуванню. Позивач зазначає, що відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової непрацездатності. Виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина. При прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Соціальне страхування здійснюється за принципами законодавчого визначення умов і порядку здійснення соціального страхування. Постанова КМ України №365 від 08.07.2016 року не є законом, а тому не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно- правовими актами вищою юридичної сили. Відповідно до ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Позивач посилається на те, що його право на отримання щомісячної страхової виплати у зв'язку з частковою втратою професійної працездатності не може пов'язуватися з тим фактом, що він є внутрішньо переміщеною особою. Вважає, що постанова КМ України №365 від 08.07.2016 року «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» не підлягає застосуванню до спірних відносин, як така, що суперечить Конституції України та порушує принцип верховенства права. Постанова від 07.09.2016 року Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області винесена на підставі постанови КМ України від 08.07.2016 року №365, яка суперечить Конституції України є незаконною і підлягає скасуванню.

Позивач посилається на те, що відповідач з 01.09.2016 року не визнає його право на отримання щомісячних страхових виплат. Остання, виплачена відповідачем страхова виплата у серпні 2016 року складала 2200 грн. Позивач намагався у досудовому порядку вирішити спір, він звертався до відповідача з заявою про відновлення нарахування та виплату йому страхових виплат, відповіддю від 11.11.2016 року відповідач фактично відмовив йому у виплаті страхових виплат. У зв'язку з чим, позивач просив суд визнати незаконною та скасувати постанову Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Рубіжному Луганської області від 07 вересня 2016 року про припинення позивачу щомісячної страхової виплати. Зобов'язати Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Рубіжному Луганської області відновити нарахування та виплату позивачу щомісячної страхової виплати з 01 вересня 2016 року. Стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по щомісячним страховим виплатам за період з вересня 2016 року по січень 2017 року у сумі 11000 гривень. Допустити до негайного виконання рішення у межах суми стягнення за один місяць відповідно до пункту 3 частини 1 статті 367 ЦПК України.

Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 16 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. У визнанні незаконними постанов Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області від 07 вересня 2016 про припинення ОСОБА_2 щомісячної страхової виплати в розмірі 1811 гривень 41 копійка, з 01 вересня 2016 року, та про припинення ОСОБА_2 щомісячної страхової виплати в розмірі 366 гривень 32 копійки, з 01 вересня 2016 року, відмовлено.

Суд скасував постанови Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області від 07 вересня 2016 року про припинення ОСОБА_2 щомісячної страхової виплати в розмірі 1811 гривень 41 копійка з 01 вересня 2016 року, від 07 вересня 2016 року про припинення ОСОБА_2 щомісячної страхової виплати в розмірі 366 гривень 32 копійки з 01 вересня 2016 року. Суд стягнув з відповідача на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 8710 гривень 92 копійки у якості боргу по виплаті щомісячних страхових виплат за період з 01 вересня 2016 року по 31 грудня 2016 року. У стягненні виплат в більшому розмірі і періоді відмовлено. Суд допустив рішення до негайного виконання, в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 боргу по виплаті щомісячної страхової виплати за 1 місяць вересень 2016 року у розмірі 2177 гривень 73 копійки. У зобов'язанні Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області, відновити нарахування та виплату ОСОБА_2 щомісячної страхової виплати з 01 вересня 2016 року суд відмовив. Суд стягнув з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області судовий збір у розмірі 506 гривень 82 копійки, в дохід держави Україна.

ОСОБА_2 в своїй апеляційній скарзі просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 16 травня 2017 року в частині відмови в задоволенні його позовних вимог про зобов'язання Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області відновити нарахування та виплату позивачу щомісячної страхової виплати з 01.09.2016 року та ухвалити в цій частині нове рішення, яким зобов'язати Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області відновити нарахування та виплату позивачу щомісячної страхової виплати з 01.09.2016 року. Позивач вважає, що висновок суду першої інстанції в цій частині не відповідає вимогам закону, оскільки рішенням суду встановлені обставини, якими обґрунтовувалися його вимоги щодо невизнання відповідачем його права на щомісячні страхові виплати у зв'язку з частковою втратою професійної працездатності, і щодо неможливості ним отримати зазначені виплати, на що він вправі розраховувати в разі виконання відповідачем свого обов'язку забезпечувати фінансування та виплату страхових сум, що передбачено ст..10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Позивач посилається на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України.

Не погодившись з даним рішенням Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області подано апеляційну скаргу. В своїй апеляційній скарзі відповідач просить суд змінити рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 16 травня 2017 року. Скасувати рішення суду першої інстанції в частині скасування постанови Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області від 07 вересня 2016 року про припинення ОСОБА_2 щомісячної страхової виплати в розмірі 1811 гривень 41 копійка з 01 вересня 2016 року, в частині скасування постанови Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області від 07 вересня 2016 року про припинення ОСОБА_2 щомісячної страхової виплати в розмірі 366 гривень 32 копійки з 01 вересня 2016 року відмовити, в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 8710 гривень 92 копійки у якості боргу по виплаті щомісячних страхових виплат за період з 01 вересня 2016 року по 31 грудня 2016 року і в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні заявлених вимог. Скасувати рішення суду першої інстанції в частині допущення рішення до негайного виконання в частині стягнення з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області на користь ОСОБА_2 боргу по виплаті щомісячної страхової виплати за 1 місяць вересень 2016 року у розмірі 2177 гривень 73 копійки та в частині стягнення з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області судового збору у розмірі 506 гривень 82 копійки, в дохід держави і в цій частині ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні заявлених вимог. У решті рішення залишити без змін. Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області в апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині не відповідає вимогам закону, державою на законодавчому рівні врегульовано питання надання соціальних послуг за рахунок коштів Фонду потерпілим на виробництві, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Безспірною умовою одержання страхової виплати є обов'язок позивача переміститися в населений пункт, на території якого органи влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі.

В судове засідання позивач не з'явився про місце та час судового засідання повідомлений у визначеному законом порядку, надав суду заяву про розгляд справи без його участі.

В судовому засіданні представник Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області апеляційну скаргу відділення підтримав, посилаючись на доводи викладені в апеляційній скарзі, апеляційну скаргу ОСОБА_2 не визнав.

Представник Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області у судове засідання не з'явився, про місце та час судового засідання повідомлений у визначеному законом порядку.

Заслухавши осіб, які з'явилися до судового засідання, доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягють задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Рішення суду першої інстанції неоскаржується сторонами в частині відмови у задоволенні заявлених вимог позивача до відповідача у визнанні незаконними постанов Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області від 07 вересня 2016 року про припинення ОСОБА_2 страхової виплати в розмірі 1811, 41 грн., та з 01 вересня 2016 року про припинення ОСОБА_2 щомісячної страхової суми в розмірі 366, 32 грн., тому рішення в цій частині не є предметом апеляційного перегляду.

Згідно апеляційної скарги ОСОБА_2, позивачем оскаржується рішення в частині відмови у задоволенні заявлених вимог позивача щодо зобов'язання відповідача відновити нарахування та виплату йому страхових сум з 01 вересня 2016 року. Згідно апеляційної скарги Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області оскаржує рішення в частині задоволення заявлених вимог позивача про скасування постанов відповідача про припинення виплати страхових виплат позивачу з 01 вересня 2016 року стягнення заборгованості по страховим виплатам, судового збору. Апеляційний суд відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду лише в оскаржуваних частинах.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повного і всебічного з'ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Під час винесення рішення по справі суд виходив з того, що ним були встановлені факти про те, що ОСОБА_2, працював у Державному відкритому акціонерному товаристві шахта імені С.М. Кірова Державної холдингової компанії «Луганськвугілля» та внаслідок нещасних випадків, які стались із ним 09 грудня 1998 року та 23 грудня 2005 року на виробництві, під час виконання своїх трудових обов'язків, він отримав трудове каліцтво.

Згідно даних довідки до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 05 грудня 2012 року, ОСОБА_2 була встановлена 3 група інвалідності з 08 листопада 2012 року - у зв'язку із професійним захворюванням

16.09. 2014 року ОСОБА_2 звернувся до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області із заявою, якою просив тимчасово продовжити раніше призначену йому страхову виплату у зв'язку із нещасними випадками на виробництві.

Заявою від 18 вересня 2014 року позивач просив належні йому суми виплат перераховувати на його поточний рахунок № НОМЕР_2, відкритий у ТВБВ № 10012/021 філії Луганської обласного управління АТ «Ощадбанк» .

Згідно постанови від 06 жовтня 2014 року, ОСОБА_2 (як потерпілому, що перебуває на обліку з 01 квітня 2001 року і має зареєстрований страховий випадок - трудове каліцтво, що сталось 23 грудня 2005 року), продовжена виплата раніше призначена щомісячної страхової виплати у розмірі 1678 гривень 78 копійок, у зв'язку із втратою працездатності на 40%

Згідно постанови від 08 жовтня 2014 року позивачу ( як потерпілому, що перебуває на обліку з 01 квітня 2001 року і має зареєстрований страховий випадок - трудове каліцтво, що сталось 09 грудня 1998 року), була продовжена виплата раніше призначеної щомісячної страхової виплати у розмірі 339 гривень 50 копійок, у зв'язку із втратою працездатності на 10% (а.с.112) у період з 01.10.2014 року по 31.10.2014 року.

Відповідно до довідки від 21 листопада 2014 року № 917000898 позивач був взятий на облік, як особа яка перемістилась з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції), з міста Кіровськ Луганської області, в АДРЕСА_1.

Також, у цей же день, ОСОБА_2 був узятий на облік, як внутрішньо переміщена особа, яка має зареєстроване місце проживання у місті Кіровськ Луганської області, а фактичне місце проживання у місті Рубіжне Луганської області.

У період з листопада 2014 року по червень 2016 року позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами щодо продовження здійснення йому щомісячної страхової виплати, а відповідач приймав постанови про продовження щомісячної страхової виплати, при цьому декілька разів корегуючи її розмір, що підтверджується матеріалами справи. Останнього разу із такою заявою позивач звернувся 08 червня 2016 року, а відповідач постановами від 08 червня 2016 року продовжив йому виплату страхових виплат по 31 грудня 2016 року. Судом встановлено, що загальна сума щомісячної страхової виплати, яку ОСОБА_2 продовжив отримувати з 01 липня 2016 року склала 2177 гривень 73 копійки, з яких 366 гривень 32 копійки це страхова виплата у зв'язку із втратою працездатності на рівні 10% через виробничу травму, що мала місце 09 грудня 1998 року, а 1811 гривень 41 копійка це страхова виплата у зв'язку із втратою працездатності на рівні 40% через професійне захворювання, що мало місце 23 грудня 2005 року.

Рішенням Виконавчого комітету Рубіжанської міської ради Луганської області №227 від 05 липня 2016 року, була створена комісія з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Комісією виконавчого комітету вважаючи, що фактичне місце проживання/перебування ОСОБА_2, як внутрішньо переміщеної особи, за адресою: АДРЕСА_1, при перевірці не було підтверджено, прийняла рішення №9 від 07 вересня 2016 року про припинення ОСОБА_2 соціальних виплат.

На підставі вказаного рішення відповідач прийняв рішення у формі двох постанов про припинення виплати ОСОБА_2 з 01 вересня 2016 року страхової щомісячної виплати у розмірі 366, 32 і щодо страхової виплати у розмірі 1811, 41 грн.

Позивач 24.09.2016 року звернувся до відповідача, із заявою, якою просив повідомити про причини припинення страхових виплат з вересня 2016 року.

Відповідачем було повідомлено позивача про припинення виплати страхових виплат відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08 червня 2016 року № 365 та згідно протоколу № 9 від 07 вересня 2016 року, рішенням Комісії виконавчого комітету, йому і припинені щомісячні страхові виплати.

04.11. 2016 року ОСОБА_2 знову звернувся із заявою до відповідача про відновлення нарахування та виплату страхових виплат вважаючи, що припинення цих виплат є неправомірним . Проте отримав відмову. Також судом встановлено, що 28 листопада 2016 року, Управління праці та соціального захисту населення скасувало дію довідки ОСОБА_2, як внутрішньо переміщеної особи .

Встановивши зазначені вище обставини, суд першої інстанції прийшов до висновку, що вимоги позивача в частині скасування постанов відповідача від 07.09.2016 року про припинення страхових виплат у розмірі 1 811, 41 грн., та страхової виплати у розмірі 366, 32 грн., стягнення заборгованості за період з 01.09.2016 року по 31.12.2016 року у розмірі 8710, 31 грн., підлягають задоволенню, оскільки порушено право позивача на мирне володіння своїм майном.

Колегія суддів судової палати вважає, що такий висновок суду не в повній мірі відповідає вимогам закону та встановленим по справі обставинам.

Так, суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_2 у вересні 2014 року звернувся з заявою про взяття на облік, особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції та йому було видано 21.11.2014 року довідку № 917000898 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції.

16.09.2014 року позивач звернувся до відповідача з заявою про продовження йому виплати раніше призначених страхових виплат та двома днями пізніше звернувся з заявою до відповідача про перерахування належних йому сум на поточний рахунок № НОМЕР_2 у філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк».

Відповідачем було прийнято постанови про продовження раніше призначеної щомісячної страхової виплати у зв'язку з тимчасовим місцем проживання у розмірі 1 678, 78 грн. та у розмірі 339, 50 грн.

У період з листопада 2014 року по червень 2016 року позивач неодноразово звертався до відповідача із заявами щодо продовження здійснення йому щомісячної страхової виплати, а відповідач приймав постанови про продовження щомісячної страхової виплати, при цьому декілька разів корегуючи її розмір, що підтверджується матеріалами справи. Останнього разу із такою заявою позивач звернувся 08 червня 2016 року, а відповідач постановами від 08 червня 2016 року продовжив йому виплату страхових виплат по 31 грудня 2016 року. Постановами відповідача від 07 вересня 2016 року позивачу було припинено виплату щомісячної страхової виплати.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Відповідно до вимог статті 173 Кодексу законів про працю України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Правову основу, економічний механізм та організаційну структуру загальнообов'язкового державного соціального страхування громадян від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які призвели до втрати працездатності або загибелі застрахованих на виробництві, відповідно до Конституції України та Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування станом на момент виникнення спірних правовідносин визначав Закон України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", який з 1 січня 2015 року діє в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року та має назву "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Згідно з підпунктом "в" пункту 1 частини першої статті 21, статті 28 Закону № 1105-XIV (у редакції до 1 січня 2015 року), у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я, виплачуючи йому, зокрема, щомісяця грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого.

Відповідно до ст. 16 ч. 1 п. 2 вказаного Закону, застрахована особа, має право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом

Статтею 47 цього Закону передбачено, що страхові виплати провадяться щомісячно в установлені Фондом дні на підставі постанови цього Фонду або рішення суду. Виплати, призначені, але не одержані своєчасно потерпілим або особою, яка має право на одержання виплат, провадяться за весь минулий час, але не більш як за три роки з дня звернення за їх одержанням.

Страхові виплати провадяться протягом строку, на який встановлено втрату працездатності у зв'язку із страховим випадком, а фінансування додаткових витрат згідно з цим Законом - протягом строку, на який визначено потребу в них.

Страхові виплати провадяться протягом строку, встановленого МСЕК або ЛКК. Строк проведення страхових виплат продовжується з дня їх припинення і до часу, встановленого при наступному огляді МСЕК або ЛКК, незалежно від часу звернення потерпілого або заінтересованих осіб до Фонду. При цьому сума страхових виплат за минулий час виплачується за умови підтвердження МСЕК втрати працездатності та причинного зв'язку між настанням непрацездатності та ушкодженням здоров'я.

Якщо потерпілому або особам, які мають право на одержання страхової виплати, з вини Фонду своєчасно не визначено або не виплачено суми страхової виплати, ця сума виплачується без обмеження протягом будь-якого строку та підлягає коригуванню у зв'язку із зростанням цін на споживчі товари та послуги в порядку, встановленому статтею 34 Закону України "Про оплату праці".

Доставка і переказ сум, що виплачуються потерпілим, провадяться за рахунок Фонду.

За бажанням одержувачів ці суми можуть перераховуватися на їх особові рахунки в банку.

Призначення та сплата страхових виплат потерпілим на виробництві внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання здійснюється робочими органами виконавчої дирекції Фонду відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Відповідно до довідки від 21.11.2014 року № 917000898 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції ОСОБА_2 постійно проживав у АДРЕСА_2 і перемістився з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) в АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з заявою про продовження виплати раніше призначених страхових виплат 16.09.2014 року. Тобто, позивач є внутрішньо переміщеною особою, що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від від 21.11.2014 року № 917000898.

Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, № 20 від 11.12.2014 року, затверджено Порядок надання страхових виплат, фінансування витрат на медичну та соціальну допомогу, передбачених загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання для осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території і районів проведення антитерористичної операції.

Наведеним Порядком передбачено, що особи, які тимчасово переміщені, мають право на призначення та/або продовження раніше призначених страхових виплат, страхових витрат на медичну та соціальну допомогу безпосередньо в робочих органах виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України за фактичним місцем проживання (перебування).

Аналіз наведеного законодавства дає підстави зробити висновок, що здійснення страхових виплат, в тому числі заборгованості із страхових виплат, здійснюється особам, які перебувають (перебували) у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями чи фізичними особами або були добровільно застраховані та переселилися, переміщені з тимчасово окупованої території, району проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації, мають право на надання матеріального забезпечення та соціальних послуг, за їх фактичним місцем проживання (перебування), що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб визначено Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII (надалі - Закон № 1706-VII).

У розумінні абзацу першого частини першої статті 1 цього Закону, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Адресою покинутого місця проживання внутрішньо переміщеної особи в розумінні цього Закону визнається адреса місця проживання особи на момент виникнення обставин, зазначених у частині першій цієї статті.

Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, створення умов для добровільного повернення таких осіб до покинутого місця проживання або інтеграції за новим місцем проживання в Україні (ст. 2 цієї статті).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 цього Закону факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (ч. 2 цієї статті).

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону (ч. 1 ст. 5 Закону № 1706-VII).

Разом з тим, ст. 14 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Виходячи із системного аналізу вищенаведених норм, слід дійти висновку, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами, що й інші громадяни, які постійно проживають на території України.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону № 1706-VII для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України.

Судом встановлено, що Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області припинило виплату позивачу страхових виплат згідно рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №9 від 07.09.2016 року, яке було прийнято на підставі акту обстеження матеріально побутових умов сім'ї від 26.08.2016 року, що був складений спеціалістами УПСЗН Рубіжанської міської ради відповідно до вимог Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання (перебування), що затверджений постановою КМ України №365 від 08.06.2016 року.

Підстави припинення страхових виплат визначаються статтею 27 Основ законодавства України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 14 січня 1998 року, згідно з якою виплати та надання соціальних послуг, на які має право застрахована особа за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, може бути припинено: а) якщо виплати призначено на підставі документів, що містять неправдиві відомості; б) якщо страховий випадок стався внаслідок дії особи, за яку настає кримінальна відповідальність; в) якщо страховий випадок стався внаслідок умисної дії особи; г) внаслідок невиконання застрахованою особою своїх обов'язків щодо загальнообов'язкового державного соціального страхування; д) в інших випадках, передбачених законами.

Крім того, підстави припинення страхових виплат встановлені і спеціальним Законом, а саме: ст. 46 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" відповідно до якої страхові виплати і надання соціальних послуг може бути припинено: 1) на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 2) на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; 3) якщо з'ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості; 4) якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; 5) якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов'язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; 6) в інших випадках, передбачених законодавством.

Посилання представника відповідача, що відділення припинило виплату страхових сум позивачу не безпідставно, а згідно рішення комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №9 від 07.09.2016 року яке було прийнято на підставі акту обстеження матеріально побутових умов сім'ї від 26.08.2016 року, що був складений спеціалістами УПСЗН Рубіжанської міської ради є таким, що не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Звертаючись до суду, позивач обґрунтовано зазначив, що його право на соціальний захист гарантується Конституцією України.

Так, ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов'язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім'ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров'я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).

Згідно зі ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Проте, ні воєнний, ні надзвичайний стан ні в Україні в цілому, ні на окремих територіях Луганскої області на теперішній час не запроваджено.

Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 на території Луганської області розпочато антитерористичну операцію.

Згідно зі ст. 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

На теперішній час рішення про завершення проведення антитерористичної операції не прийнято.

Статтею 1 Закону України від 02 вересня 2014 року № 1669-VII встановлено, що територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014.

Згідно з Переліком населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, який затверджений розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р, на виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", місто Кіровськ Луганської області належить до такого населеного пункту.

Позивач перемістився із м. Кіровськ до м. Рубіжне Луганської області і його права як внутрішньо переміщеної особи захищено Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Відповідно до пункту 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1105 -XIV особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які пересилилися із тимчасово окупованої території, території проведення АТО) визначаються Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 637 "Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" установлено, що призначення та продовження виплати усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509.

Постановою КМ України від 08 червня 2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

Судом встановлено, що відповідач постановами від 07 вересня 2016 року припинив виплату ОСОБА_2 щомісячної грошової суми в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності в розмірі 1811, 41 грн., та страхову виплату у розмірі 366, 32 грн. на підставі рішення комісії № 9 від 07.09.2016 року .

Водночас, ст. 14 Закону № 1706-VII визначено, що внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ст.46 Закону № 1105 -XIV не передбачено такої підстави припинення страхової виплати як рішення комісії виконавчого комітету міської ради про припинення соціальної виплати.

В постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2017 року № 6-638цс17 зазначено, що при розгляді даної категорії справ суди належним чином не з'ясували чи позбавляло відділення можливості провести відповідні виплати, доставити чи переказати ці суми відповідно до частини восьмої статті 47 Закону № 1105 -XIV, за якою: страхові виплати за поточний місяць провадяться протягом місяця з дня настання страхового випадку; доставка і переказ сум, що виплачуються потерпілим провадяться за рахунок Фонду; за бажанням одержувачів ці суми можуть перераховуватися на їх особові рахунки в банку, а також, чи звертався позивач до відділення з відповідною заявою про виплату йому заборгованості зі страхових виплат та чи був він позбавлений можливості їх отримати на відповідній території, що контролюються органами державної влади.

Суд першої інстанції на ці вимоги уваги не звернув та не з'ясував ці обставини.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції, представником відповідача не надано належних та допустимих доказів того, що з вересня 2016 року відповідач не мав можливості виплачувати позивачу страхові виплати за поточний місяць та у відповідача не було можливості перерахувати страхові виплати на особовий рахунок позивача у банку.

Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач надавав відповідачу заяву про перерахування страхових сум на поточний рахунок НОМЕР_2 у ТВБВ №10012/021 філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк». 29.09.2016 року позивач звертався до відповідача з заявою про надання відповіді, чому з вересня 2016 року не зараховують на його картковий рахунок страхові виплати. В заяві позивач зазначив місце проживання АДРЕСА_1.

04.11.2016 року позивач звертався до відповідача з заявою про відновлення йому нарахування та виплату страхових виплат, однак отримав відмову.

Відповідно до статті 1 Конституції Україна є правовою державою. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ст. 8 Конституції України).

Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3 Конституції).

Відповідно до ст. 17 Закону України від 23.02.2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

На теперішній час Україна від зобов'язань, визначених статтями 1, 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, в окремих районах Донецької та Луганської областей України відповідно до статті 15 Конвенції не відступала. 21 травня 2015 року постановою Верховної Ради України № 462-VIII схвалена Заява Верховної Ради України "Про відступ України від окремих зобов'язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод" щодо відступу від окремих зобов'язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 та 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 та 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Відповідно до статей 2, 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Враховуючи зазначене вище, апеляційний суд визнає, що право ОСОБА_2 на отримання страхових виплат діями Фонду порушені і підлягають судовому захисту шляхом скасування постанов відповідача від 07 вересня 2016 року про припинення виплати позивачу страхової виплати у розмірі 1811, 41 грн. та постанови від 07 вересня 2016 року про припинення виплати позивачу страхової виплати у розмірі 366, 32 грн.

Відмовляючи у задоволенні заявлених вимог позивача в частині зобов'язання відповідача відновити нарахування та виплату щомісячних страхових виплат позивачу, суд першої інстанції виходив з того, що такий спосіб захисту порушеного права є ширшим ніж зміст порушеного права і значно ширшим за наслідки, які спричиненні його порушенням, а також такий спосіб створює безпідставний, нічим не обмежений у часі, обов'язок відповідача провадити виплату щомісячних страхових виплат, право на отримання яких у майбутньому позивач може і втратити.

Колегія суддів судової палати вважає, що такий висновок суду не відповідає вимогам закону.

Судом встановлено, що відповідач має право на отримання страхових виплат у зв'язку з ушкодженням здоров'я, часткової втрати професійної працездатності. З матеріалів справи вбачається, що за висновком МСЕК від 05 грудня 2012 року серія 10ААА №090681 ОСОБА_2 встановлена стійка втрата професійної працездатності 10%, з повторним оглядом 08 листопада 2014 року. Під час повторного переогляду за висновком МСЕК від 10 листопада 2014 року серія 10 ААА №225968 потерпілому встановлена стійка втрата професійної працездатності 10% та 3 група інвалідності безстроково, потерпілому встановлено стійку втрату професійної працездатності 40% та 3 група інвалідності безстроково.

Відповідно до ст. 16 ч. 1 п. 2 Закону № 1105 -XIV застрахована особа, має право на отримання у разі настання страхового випадку матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг, передбачених цим Законом. Право позивача на отримання вказаних вище страхових виплат відповідно до цього Закону не обмежується часом.

При розгляді справи судом встановлено, що відповідачем порушується право позивача на отримання страхових виплат.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).

За статтею 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Отже, законодавство визначає три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб'єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб'єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі його носію.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, зокрема й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права шляхом зобов'язання вчинити певні дії, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 01.06.2016 року №6-1044 цс16, яка відповідно до вимог ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами.

За таких підстав рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволені заявлених вимог позивача про зобов'язання відповідача відновити нарахування та виплату страхових виплат з 01 вересня 2016 року підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про задоволення вимог позивача.

Разом з тим, колегія суддів судової палати зазначає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості по страховим виплатам за період з 01.09.2016 року по січень 2017 року не підлягають задоволенню, оскільки суд, задовольняючи вимоги позивача про зобов'язання відповідача відновити нарахування та виплату страхових виплат з 01 вересня 2016 року поновлює право позивача на отримання страхових виплат з 01 вересня 2016 року.

Не заслуговують уваги доводи апеляційної скарги Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області в частині того, що суд першої інстанції в порушення вимог ч.1 ст.11 ЦПК України вийшов за межі заявлених вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Із тексту позовної заяви позивача, вбачається, що позивач просив суд визнати незаконною та скасувати постанову відповідача від 07 вересня 2016 року про припинення йому страхової виплати. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він отримує страхові виплати у зв'язку з частковою втратою працездатності на підставі довідки МСЕК та наявності професійного захворювання, його право на отримання страхових виплат порушено і просив суд стягнути щомісячні страхові виплати у сумі 2200 грн. Тобто, позивач обґрунтовував свої вимоги стосовно порушеного його права на страхові виплати. Відповідач повідомив позивача про припинення страхових виплат на підставі постанови від 07 вересня 2016 року (а.с.61). При розгляді справи в судовому засіданні встановлено, що позивач отримував страхову виплату в разі часткової втрати професійної працездатності в розмірі 1811, 41 грн. та щомісячну страхову виплату в разі часткової працездатності в розмірі 366, 32 грн., виплата яких була припинена постановами від 07 вересня 2016 року. Розглядаючи вимоги позивача щодо поновлення його права на отримання страхових виплат та скасовуючи обидві постанови відповідача від 07 вересня 2016 року, колегія суддів судовоїї палати вважає, що це не є порушення принципу диспозитивності.

Колегія суддів судової палата погоджується з доводом апеляційної скарги в частині того, що суд першої інстанції стягуючи судовий збір не врахував, що до Закону України «Про судовий збір» від 06.12.2016 року було внесено зміни, згідно яких органи Фонду соціального страхування України звільняються від сплати судового збору. За таких підстав рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасування.

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не заслуговують уваги з підстав, що були наведені вище.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, колегія суддів судової палати виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст.88 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави, у порядку встановленому кабінетом Міністрів України.

Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 2 ст. 5 Закону України в "Про судовий збір", як позивач у справі про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п.18 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», за таких підстав судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області задовольнити частково.

Рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 16 травня 2017 року в оскаржуваних частинах змінити, скасувавши в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про скасування постанов про припинення страхових виплат, стягнення заборгованості по страховим виплатам та судового збору та в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язанням відновити нарахування та виплату позивачу страхових виплат з 01 вересня 2016 року і в цій частині ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області про скасування постанов, стягнення заборгованості по страховим виплатам, зобов'язання відновити страхові виплати задовольнити частково.

Скасувати постанови Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області від 07 вересня 2016 року про припинення виплати ОСОБА_2 страхової виплати у розмірі 1811, 41 грн. та у розмірі 366, 32 грн.

Зобов'язати відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Рубіжному Луганської області відновити ОСОБА_2 нарахування та виплату щомісячної грошової суми в разі часткової чи повної втрати професійної працездатності в розмірі 1811, 41 грн. та у розмірі 366, 32 грн. з 01 вересня 2016 року.

В задоволені заявлених вимог про стягнення заборгованості ОСОБА_2 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення та може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Cудді: