АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1492/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 2,5 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Смілянська міська рада Черкаської області, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської області про визнання права власності на ? частину нерухомого майна.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши сторони, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

11 березня 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права власності на ? частину нерухомого майна, мотивуючи свої вимоги тим, що з травня 2000 року вона почала проживати однією сім'єю з ОСОБА_9 у придбаному для їхнього із ним сумісного проживання і зареєстрованого на його ім'я будинку № 32 по пров. Раскової в м. Смілі Черкаської області.

07 серпня 2001 року позивачка ОСОБА_6 з ОСОБА_9 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Смілянського міського управління юстиції Черкаської області, після чого прожили в шлюбі до 03 лютого 2007 року, тобто до дня смерті останнього.

За час проживання однією сім'єю в шлюбі з ОСОБА_9 вони у домоволодінні № 32 по вул. Федорова у м. Сміла, придбаному за 13 630 грн., за рахунок спільних коштів здійснили наступні поліпшення: а саме добудували кухню, ванну з туалетом у жилому будинку, до літньої кухні добудували сарай, баню, на присадибній ділянці також побудували сарай і гараж, зробили штукатурку та облицювання кахельною плиткою добудованої кухні та ванни з туалетом, штукатурку та облицювання кахельною плиткою і оклеювання шпалерами літню кухню, сарай, баню, по периметру домоволодіння був зведений шиферний паркан з колонами із білої цегли. Загальна вартість цих поліпшень склала понад 25 200 грн.

Позивач зазначає, що у березні 2004 року вона із ОСОБА_9 придбали будинок № 5 по пров. Раскової в м. Сміла, який також оформлено на ОСОБА_9 У цьому будинку після пожежі проведено ремонтні роботи за участю її брата ОСОБА_10, в тому числі по обкладанню його цеглою та інше.

Вказує, що після смерті ОСОБА_9, 03 лютого 2007 року, відкрилась спадщина, яка складається з будинку з надвірними спорудами № 32 по вул. Федорова та будинку з надвірними спорудами № 5 по пров. Раскової в м. Сміла.

ОСОБА_11 та ОСОБА_12, як діти ОСОБА_9 від першого шлюбу, звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а через 6 років звернулись до суду з позовом про визнання недійсним шлюбу померлого батька ОСОБА_9 із позивачкою.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 30 квітня 2013 року шлюб між ОСОБА_6 і ОСОБА_9 визнано недійсним як такий, що був укладений ОСОБА_9 повторно без припинення (розірвання) попереднього шлюбу. Оскільки, вона не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу з ОСОБА_9, а дізналась про це уперше із заяви про визнання шлюбу недійсним, то відповідно до ст. 46 СК України вона має право на поділ майна, набутого у недійсному шлюбі, як спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України вона має право на половину майна ОСОБА_9, яке стало їхньою спільною сумісною власністю внаслідок істотного збільшення у своїй вартості за рахунок поліпшень, здійсненних ними під час шлюбу за спільні кошти.

Таким чином, будинок з надвірними спорудами № 32 по вул. Федорова та будинок з надвірними спорудами № 5 по пров. Раскової в м. Сміла належали не одноосібно ОСОБА_9 на час його смерті, а є об'єктами її з ним спільної сумісної власності, в яких вона має право на ? частину.

ОСОБА_6 просила суд визнати за нею право власності на ? частину домоволодіння № 32 по вул. Федорова та на ? частину домоволодіння № 5 по пров. Раскової в м. Смілі Черкаської області.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_6 оскаржила вказане рішення до суду апеляційної інстанції.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково, а рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2016 року скасовано.

Ухвалено по справі нове, яким позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання права власності на ? частину нерухомого майна задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на ? частину будинку № 5 по пров. Раскової в м. Сміла Черкаської області.

В частині визнання права власності на ? частину будинку № 32 по вул. Федорова у м. Сміла за ОСОБА_6 в позові відмовлено.

Вирішено питання про судовий збір.

Не погодившись з таким рішенням суду, ОСОБА_6 оскаржила його до суду касаційної інстанції.

В касаційній скарзі ОСОБА_6 просила скасувати рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 серпня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 серпня 2016 року в частині позовних вимог ОСОБА_6 про визнання права власності на 1/2 частину будинку № 32 по вул. Федорова в м. Сміла Черкаської області скасовано.

Справу у цій частині передано до суду апеляційної інстанції на новий розгляд з тих підстав, що апеляційний суд належним чином не перевірив усіх фактичних обставин справи, не дав належної правової оцінки підставам позову та не перевірив усіх обставин, на які посилалися сторони, з урахуванням зібраних у справі доказі, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, вважаючи рішення суду незаконним та необґрунтованим, а також невідповідність висновків суду обставинам даної справи та порушення норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та ухвалити по справі нове, яким її позовні вимоги про визнання права власності на ? частину нерухомого майна задовольнити в повному обсязі.

Після надходження справи з Вищого спеціалізованого суду України на новий розгляд до апеляційного суду, колегія суддів, враховуючи вимоги ч. 4 ст. 338 ЦПК України, відповідно до якої висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, переглядає законність рішення районного суду та доводи апеляційної скарги лише в частині вирішення спору щодо визнання за ОСОБА_6 права власності на ? частину будинку № 32 по вул Федорова в м. Сміла Черкаської області.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із слідуючих підстав.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, дане рішення суду вказаним вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання права власності на ? частину нерухомого майна, суд першої інстанції прийшов до висновку, що при реєстрації шлюбу позивачка ОСОБА_6 достовірно знала, що ОСОБА_9 перебуває в шлюбі з ОСОБА_13 і що шлюб між ними не розірвано, а тому правила статті 46 СК України не можуть бути застосовані до позовних вимог ОСОБА_6

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Судом встановлено і дану обставину сторони не заперечують про те, що з травня 2000 року ОСОБА_6 почала проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_9М за адресою м. Сміла, вул. Федорова, 32.

Відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 11 травня 2000 року ОСОБА_9 купив будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вул. Федорова, № 32 в м. Сміла. Інвентарна оцінка даного будинку з надвірними спорудами становить 13 630 грн. (а.с.3, Т.1).

Згідно свідоцтва про одруження № 059117, 07 серпня 2001 року ОСОБА_6 із ОСОБА_9 зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Смілянського міського управління юстиції Черкаської області (а.с. 4, Т.1).

Також встановлено, що у березні 2004 року ОСОБА_6 із ОСОБА_9М придбали будинок № 5 по пров. Раскової в м. Сміла, який оформлено на ОСОБА_9 (а.с. 5, 6 Т.1).

У домоволодінні № 32 по вул. Федорова у м. Сміла, за рахунок спільних коштів ОСОБА_6 з ОСОБА_9 здійснили наступні поліпшення: добудували кухню, ванну з туалетом у жилому будинку, до літньої кухні добудували сарай, баню, на присадибній ділянці також побудували сарай і гараж, зробили штукатурку та облицювання кахельною плиткою добудованої кухні та ванни з туалетом, штукатурку та облицювання кахельною плиткою і оклеювання шпалерами літню кухню, сарай, баню, по периметру домоволодіння був зведений шиферний паркан з колонами із білої цегли.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_9 помер у віці 55 років 03 лютого 2007 року, після чого відкрилася спадщина на його майно (а.с. 7, Т.1).

Заповіт померлий ОСОБА_9 не залишив.

Рішенням Смілянського міськрайонного суду від 30 квітня 2013 року шлюб між ОСОБА_6 і ОСОБА_9 визнано недійсним як такий, що був укладений ОСОБА_9 повторно без припинення (розірвання) попереднього шлюбу (а.с. 8-9, Т.1).

Спадкоємцями першої черги за законом є дружина померлого ОСОБА_13, позивачка по справі ОСОБА_6 та діти від першого шлюбу, відповідачі по справі ОСОБА_11 та ОСОБА_12, які в установленому порядку звернулись до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини.

На час виникнення спірних правовідносин діяли положення Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР.

Шлюб може бути визнаний недійсним в разі порушення умов, встановлених статтями 15 - 17 цього Кодексу, а також в разі реєстрації шлюбу без наміру створити сім'ю (фіктивний шлюб). Визнання шлюбу недійсним провадиться в судовому порядку (ст. 45 КпШС УРСР).

Відповідно до ст. 45 СК України, недійсний шлюб (стаття 39 цього Кодексу), а також шлюб, визнаний недійсним за рішенням суду, не є підставою для виникнення у осіб, між якими він був зареєстрований, прав та обов'язків подружжя, а також прав та обов'язків, які встановлені для подружжя іншими законами України. Якщо протягом недійсного шлюбу особи набули майно, воно вважається таким, що належить їм на праві спільної часткової власності. Розмір часток кожного з них визначається відповідно до їхньої участі у придбанні цього майна своєю працею та коштами.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 46 СК України якщо особа не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу, вона має право на поділ майна, набутого у недійсному шлюбі, як спільної сумісної власності подружжя.

Позивачка ОСОБА_6, посилаючись на правила ст. 46 СК України, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння № 32 по вул. Федорова та на 1/2 частину домоволодіння № 5 по пров. Раскової в м. Смілі Черкаської області.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що при реєстрації шлюбу ОСОБА_6 достовірно знала, що ОСОБА_9 перебуває в шлюбі з ОСОБА_13 і що шлюб між ними не розірвано, оскільки в записі акту про укладення шлюбу № 250 від 07 серпня 2001 року, заповнюючи особисто відомості про осіб, що одружуються, ОСОБА_9 та ОСОБА_6 в п. 9 «Сімейний стан» слід було підкреслити один із трьох варіантів відомостей, що відповідала дійсності, а саме: «в одруженні не перебував (перебувала)-2», «вдівець(вдова)-3» розлучений (розлучена)-3». ОСОБА_6 підкреслила «розлучена-4», в той час як ОСОБА_9 підкреслив «в одруженні не перебував-2» (а.с. 87, Т. 1)

Проте, суд не врахував, що дані про свій громадський стан ОСОБА_9 вносив особисто на підставі паспортних даних. В його паспорті були відсутні дані про його реєстрацію шлюбу з ОСОБА_13

Даний факт підтвердила і свідок ОСОБА_13, що її чоловік ОСОБА_9 був кадровим військовим та у військовому квитку була відмітка про реєстрацію їх шлюбу, але після звільнення з військової служби замість військового квитка він отримав паспорт старого зразка громадянина ОСОБА_14, в який інформацію про їх одруження внесено не було.

Враховуючи, що на момент укладення шлюбу з позивачкою ОСОБА_9 мав двох дорослих дітей, про що було відомо позивачці, суд першої інстанції на припущеннях прийшов до висновку, що позивачка ОСОБА_6 на момент укладення шлюбу з ОСОБА_9 достовірно знала про наявність в ОСОБА_9 не припиненого (розірваного) попереднього шлюбу, тоді як наявність дітей може виникнути і від спільного проживання з жінкою без реєстрації шлюбу.

Відповідно до частини 4 статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, посилання суду першої інстанції на висновки Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 30 квітня 2013 року по спору за позовом ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про визнання шлюбу недійсним є неправильним, так як дане рішення змінено рішенням апеляційного суду Черкаської області від 03 липня 2013 року і суд апеляційної інстанції зробив свої висновки стосовно даного спору.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 46 СК України надає право особі не знала і не могла знати про перешкоди до реєстрації шлюбу на поділ майна, набутого у недійсному шлюбі, як спільної сумісної власності подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що спільним сумісним майном подружжя, набутим у недійсному шлюбі, являється будинок № 5 по пров. Раскової в м. Сміла, який був придбаний у березня 2004 року (а.с. 5, Т. 1).

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 23 серпня 2016 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України в з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_6 задоволено в частині визнання права власності на ? частину будинку № 5 по пров. Раскової в м. Сміла Черкаської області.

Тому, при новому розгляді справи, апеляційний суд перевіряє доводи апеляційної скарги лише в частині позовних вимог про визнання права власності ОСОБА_6 на ? частину будинку № 32 по вул. Федорова в м. Сміла Черкаської області і враховує, що рішення апеляційного суду Черкаської області від 23 серпня 2016 року в частині визнання за нею права власності на ? частину будинку № 5 по пров. Раскової в м. Сміла до суду касаційної інстанції не оскаржувалося, вступило в законну силу, є чинним на момент розгляду вказаної справи.

Отже, з матеріалів позовної заяви вбачається, що однією з вимог позивачки було визнання права власності на ? частину будинку № 32 по вул. Федорова в м. Сміла Черкаської області. Судом першої інстанції в цій частині позовних вимог позивачці було відмовлено. Однак, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного із них. Такі ж положення закріплені у ст. 57 СК України.

Відповідно до ст. 25 КпШС України якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружися або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

З матеріалів справи вбачається, що будинок № 32 по вул. Федорова у м. Сміла, придбаний ОСОБА_9 в травні 2000 року, до реєстрації шлюбу (а.с. 3, Т. 1).

Звертаючись до суду з позовом, позивач, на підставах, передбачених ст.ст. 46, 62 СК України, просила визнати за нею право власності на ? частину будинку № 32 по вул. Федорова в м. Сміла Черкаської області як такого, що хоча і придбаний ОСОБА_9 до укладання недійсного шлюбу з нею, але який внаслідок їх спільних трудових і матеріальних затрат під час шлюбу істотно збільшився у своїй вартості.

Будинок № 32 по вул. Федорова в м. Сміла Черкаської області був збудований і зданий в експлуатацію, став обєктом права власності ще до його придбання ОСОБА_9М.(а.с. 123-127, Т. 1).

Літня кухня, сараї, гараж, прибудови, вбудовані кухня, сантехнічний вузол, паркан та інші споруди не є самостійними об'єктами права власності, відповідно до положень ст. ст. 186 ЦК є приналежністю головної речі (будинку).

Позивачка ОСОБА_6 у позові посилалася на те, що під час шлюбу з ОСОБА_9 ними було здійснено за рахунок спільних трудових і матеріальних ресурсів поліпшення будинку, внаслідок яких він істотно збільшився у своїй вартості. Такі обставини є підставою для виникнення у позивача права спільної сумісної власності на будинок відповідно до ст. 62 СК України.

За клопотанням ОСОБА_6 судом першої інстанції була призначена та проведена судово будівельно-технічна експертиза. Відповідно до висновку експерта № 4/15 судової будівельно-технічної експертизи від 29 січня 2016 року (а.с. 192, Т.1) залишкова (дійсна) вартість домоволодіння по вул. Федорова, № 32 у м. Сміла за станом на 2001 рік складає 284 691,00 грн.

Вартість самих будівельних робіт з добудови, прибудови, реконструкції та капітального ремонту, які були проведені в домоволодінні складає 372 656 грн.

Також, висновком експерта встановлено, що залишкова (дійсна) вартість вищевказаного домоволодіння станом на лютий місяць 2007 року з урахуванням будівельних робіт з добудови, прибудови, реконструкції та капітального ремонту у період із 2001 року по 2007 рік, складає 657 347,00 грн.

Крім того, вказано, що частка вартості проведених будівельних робіт у період з 2001 року по 2007 рік у вартості даного будинковолодіння станом на лютий 2007 року складає 56,7 % або 57/100.

Отже, з урахуванням вищевказаного доказу, вбачається, що висновком експерта було встановлено істотне збільшення цінності домоволодіння по вул. Федорова, № 32 у м. Сміла на 56,7 %.

Згідно вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Колегія суддів враховує, що згідно ч. 6 ст. 147 ЦПК України, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими ст. 212 ЦПК України, однак враховує і те, що даний висновок не був оскаржений сторонами, в судовому засіданні апеляційного суду сторони не його не спростували та не заперечили належними доказами.

Отже, як вже зазначалося вище, до даних спірних правовідносин необхідно було застосувати положення ст. 46 СК України, чого, на думку колегії суддів районний суд помилково не зробив та хибно дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині.

Вирішення питання про те, чи є збільшення цінності майна істотним, відносить до компетенції суду, однак питання цінності будинку та здійснених щодо нього поліпшень вирішується шляхом проведення відповідної експертизи, оскільки для вирішення такого питання потребуються спеціальні товарознавчі знання.

Колегія суддів, вирішуючи питання апеляційної скарги щодо незаконності рішення в частині відмови в задоволенні позову про визнання права власності на ? частину домоволодіння по вул. Федорова, № 32 у м. Сміла враховує висновок експерта, який є, вданому випадку належним та допустимим доказом по справі в підтвердження мотивів позивачки щодо наявності підстав для застосування положень ст. 46 СК України до даних правовідносин та враховує, що вартість будинку може збільшуватися не лише за рахунок збільшення житлової площі, а й за рахунок інших капіталовкладень в його ремонт, зокрема: проведення і підключення комунікацій, будівництва допоміжних (господарських) будівель, тощо.

Отже, на думку колегії суддів, вирішуючи спір та відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог про визнання права власності на ? частину будинку № 32 по вул. Федорова в м. Сміла Черкаської області, суд першої інстанції всупереч принципам повноти, всебічності та обєктивності перевірки усіх фактичних обставин, не дав належної правової оцінки підставам позову та не перевірив усіх обставин, на які посилалися сторони, з урахуванням зібраних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги в частині незаконності рішення суду щодо вирішення позовних вимог про визнання права власності на ? частину будинку № 32 по вул. Федорова в м. Сміла Черкаської області є обгрунтованими і дають підстави для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову в цій частині.

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позовні вимоги задоволено частково, то з відповідача стягуються судові витрати на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам.

Зазначеним рішенням апеляційної інстанції вирішено питання щодо задоволення однієї з заявлених позивачкою позовних вимог, яких є дві, а саме, визнання права власності на ? частину будинку № 32 по вул. Федорова в м. Сміла Черкаської області, що складає 50 % від задоволених вимог, тому, на підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 50 % понесених судових витрат, понесених нею під час розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме квитанції 2618.25.1 від 06 березня 2014 року (а.с. 1), ОСОБА_6 сплатила судовий збір за подачу позовної заяви 243,60 грн. та за подачу апеляційної скарги нею сплачено судовий збір в розмірі 267,96 грн., що підтверджується квитанцією № 0..1 від 23 червня 2016 року (а.с. 220). Тому, з урахуванням наведеного, понесені судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи складають 511,56 грн. і поверненню на користь позивача підлягає 50 % від вказаної суми, що складає 255 грн. 78 коп., тобто по 127 грн. 89 коп. з кожного з відповідачів.

Оцінюючи надані сторонами докази як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, враховуючи доводи апеляційної скарги щодо обґрунтованості позовних вимог, беручи до уваги висновок судової будівельно-технічної експертизи від 29 січня 2016 року, колегія суддів прийшла до висновку, що позивачем під час розгляду справи надано належні та вмотивовані докази, що дають підстави для задоволення позову в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на ? частину будинку № 32 по вул. Федорова в м. Сміла Черкаської області та відповідно скасування рішення районного суду в цій же частині.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 14 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Смілянська міська рада Черкаської області, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Черкаської області про визнання права власності на ? частину нерухомого майна в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права власності за ОСОБА_6 на ? частину будинку № 32 по вул. Федорова в м. Сміла Черкаської області скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на ? частину будинку № 32 по вул. Федорова в м. Сміла Черкаської області.

Стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на користь ОСОБА_6 судові витрати, сплачені нею під час розгляду даної справи в розмірі по 127 грн. 89 коп. з кожного.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :