Справа № 128/894/17
14 липня 2017 року м. Вінниця
Вінницький районний суд Вінницької області
головуючого судді Ганкіної І.А.,
при секретарі Жигаровій Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку під номером АДРЕСА_1, на підставі договору дарування житлового будинку від 15.12.2011 року. Між нею та відповідачем 16.12.1984 року було укладено шлюб. В 2002 році на підставі усної домовленості з її матір'ю - ОСОБА_4, було здійснено реєстрацію відповідача, у вказаному будинку, де вони проживали сім'єю. Після чого, згідно з рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.10.2011 року, вказаний шлюб було розірвано. 15.12.2011 року вказаний будинок позивачці було подаровано на підставі договору дарування. З дня розлучення та по даний час із зазначеного будинку відповідач виїхав та не з'являвся, тобто більше 6 років, перешкод в користуванні жилим приміщенням йому ніхто не чинив, особисті речі відповідача в квартирі відсутні. Вирішити питання щодо добровільного скасування реєстрації за даною адресою відповідача не має можливості, оскільки будь-яких відносин з ним не підтримує та позивачці не відомо його місце проживання. Таким чином, відповідач фактично припинив користуватись цим жилим приміщенням переїхавши на інше місце проживання, яке позивачці невідоме, ніяких обов'язків щодо утримання будинку відповідач не несе, тому і вважає, що він втратив право користування житловим приміщенням, таким чином подальше проживання (реєстрація) відповідача в цьому будинку створюватиме перешкоди позивачці у здійсненні права користування і розпорядження належним їй майном.
В зв'язку з вищевикладеним позивач звернулася до суду з даною позовною заявою.
В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явилася, проте подала через канцелярію суду заяву, відповідно до якої позов підтримує повністю та просить задоволити, розгляд справи провести у її відсутність. В разі неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 до суду не з'явився, про день та час слухання справи був повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи (зворотні поштові повідомлення).
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.
Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
ОСОБА_1 є власником житлового будинку під номером АДРЕСА_1, на підставі договору дарування житлового будинку від 15.12.2011 року (а.с.6, 7-8).
Відповідно до довідки № 356 від 13.02.2017 року виданої виконавчим комітетом Вороновицької селищної ради Вінницького району Вінницької області, що до складу зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1, входять, сама заявник ОСОБА_1, 1965 р.н.,; ОСОБА_2,, 1962 р.н., колишній чоловік; ОСОБА_5, 1972 .р.н., брат (а.с.9).
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 07.10.2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано, справа № 2-1586/11 (а.с.11).

Як вбачається з акту № 63 обстеження фактичного місця проживання від 13.02.2017 року, гр. ОСОБА_2 по адресі: АДРЕСА_1, встановлено, що даний громадянин за даною адресою зареєстрований, але фактично не проживає (а.с.10).

Зі свідчень сусідів громадянки ОСОБА_1, які викладені в письмових заявах - ОСОБА_6, 1949 р.н, ОСОБА_7, 1957 р.н., ОСОБА_8 1970 р.н., підтверджується факт того, що гр. ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_1 не проживає більше 5 років (а.с.12-14).

Вказані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, згідно зі ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Зокрема, у відповідності до ст.405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням та ін.).

У відповідності до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, що ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997р., судом забезпечується право на доступ до правосуддя, в зв'язку з чим суд вважає правомірним звернення до суду позивача, так як зняття з реєстрації у даному випадку, в зв'язку з наявністю спору між сторонами, може бути вирішено лише виключено шляхом постановлення судового рішення суду.

Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України).

Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України).

Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.

Об'єктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачкою на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року №2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Відтак, суд констатує той факт, що відповідач не був позбавлений можливості відстоювати свою позицію під час судового розгляду, надавши належні, достовірні та допустимі докази на підтвердження наявності підстав перебувати на реєстраційному обліку в будинку, що належить ОСОБА_1 яку проігнорував.

Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами.

При вирішенні даного спору суд також враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на правовому висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.

При цьому, суд враховує, що у відповідності до ст.383 ЦК України, власник житлового будинку (квартири) має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

За ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтями 150, 155 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством.

В силу ст. ст.71, 72 ЖК України право на користування житлом зберігається на відсутньою особою на протязі 6 місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку.

Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Оскільки, судом було встановлено, що відповідач з лютого 2014 року по теперішній час не проживає в будинку належному позивачу та встановлено факт того, що вибув з будинковолодіння по своїй волі та намагання повернутися до будинку не було.

Тому, суд вважає, що необхідність нести додаткові витрати по сплаті комунальних послуг з врахуванням особи відповідача, яка виникає у позивача також слід розцінювати, як обмеження у вільному використанні будинковолодіння. Звуження прав позивача також полягає у тому, що позивач не має можливості самостійно зняти відповідача з реєстрації.

Враховуючи вказане, суд вважає, що позивач довів належними доказами підставу для визнання відповідача таким, що втратив право на користування його житловим приміщенням - будинковолодінням за адресою: АДРЕСА_1, так як він не проживає в будинку більше п'яти років без поважних причин, тому позов є доведеним та таким, що підлягає до повного задоволення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача понесені нею та документально підтвердженні судові витрати в сумі 640,00 (а.с.1).

Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 209, 212-215, 218, 223, 224-226 ЦПК України, на підставі ст.ст.41, 55 Конституції України, ст.ст.16, 29, 316, 317, 318, 319, 321, 328, 346, 347, 379, 380, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст.71, 72, 150, 155 ЖК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд, -

Вирішив:

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, таким, що втратив право користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6, судові витрати в сумі 640,00 грн.

Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя І.А. Ганкіна