У х в а л а

іменем україни

29 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Георгій Миколайович, орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради у Орджонікідзевському району м. Запоріжжя, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири в частині покупця, визнання права власності на квартиру за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Запорізької області від 5 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 23 серпня 2013 року укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, зареєстрований приватним нотаріусом Гармашовим.

Хоча саме він розраховувався за квартиру, проте при нотаріальному посвідченні договору власником вказана його дочка ОСОБА_2, про що між ними існували домовленості.

Оскільки відповідач має намір продати спірну квартиру, що суперечить їх домовленості, позивач просив визнати недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу, укладений 23 серпня 2013 року між ОСОБА_2 з однієї сторони, та ОСОБА_3, ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з другої; вважати його покупцем за цим договором купівлі-продажу і визнати за ним право власності на спірну квартиру.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 3 лютого 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним в частині покупця договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 23 серпня 2013 року між ОСОБА_2, з однієї сторони, і ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, з другої, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М. і зареєстрований у реєстрі за № 2396.

Вирішено вважати покупцем квартири АДРЕСА_1 за договором купівлі-продажу від 23 серпня 2013 року ОСОБА_1 і визнано за ним право власності на вказану квартиру.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 5 квітня 2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 3 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення апеляційного суду Запорізької області від 5 квітня 2016 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що 23 серпня 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 продали належну їм на праві спільної часткової власності квартиру АДРЕСА_1, а ОСОБА_2, маючи намір набути у власність житло, придбала зазначену квартиру, уклавши письмовий договір, посвідчений нотаріально, право власності на яку того ж дня зареєструвала.

Зі змісту п. 4 договору купівлі-продажу суд апеляційної інстанції встановив, що гроші за квартиру продавці отримали до підписання договору від ОСОБА_2, а не від позивача. Крім того, відповідно до п. 13 договору грошові кошти, витрачені покупцем на придбання квартири, є її приватною власністю і особи, які б могли ставити питання про визнання за ними права власності на грошові кошти, витрачені на придбання квартири, відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України під правочином розуміється дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у встановленій законом формі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не довів суду належними і допустимими доказами існування домовленості з дочкою про придбання квартири для нього і за його кошти. Посилаючись на те, що кошти отримані продавцями від покупця ОСОБА_2 до підписання договору, а письмові розписки позивача про отримання від інших осіб у борг коштів на придбання квартири складені через два роки після фактичної передачі грошей, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

З такими висновками суду апеляційної інстанції погоджується і колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків апеляційного суду не спростовують, рішення апеляційного суду Запорізької області від 5 квітня 2016 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 5 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС.О.Карпенко
Судді: Є.П.Євграфова Т.Л.Ізмайлова