РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ [1]

04 квітня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А,

при секретарі: Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві, Управління Державної казначейської служби у Дніпровському районі м. Києва, треті особи: ОСОБА_2, Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», ОСОБА_3, Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, про стягнення коштів за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом, уточненим в подальшому, до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві та Управління Державної казначейської служби у Дніпровському районі м. Києва, в якому просив стягнути з відповідача Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ в м. Києві упущену вигоду у розмірі 9 976,78 грн., судовий збір у розмірі 613,88 грн., сплачені ним: вартість транспортного засобу в сумі 48 596,09 грн., гарантійний внесок організатору торгів в сумі 1 880,66 грн., додаткову винагороду організатору торгів в розмірі 677,03 грн., комісію банку за перерахування вартості транспортного засобу відповідачу в розмірі 256,52 грн. та анулювати результати проведення електронних торгів.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 14.04.2015 через систему електронних торгів було проведено електронні торги з реалізації арештованого майна, а саме: транспортного засобу «Daewoo Matiz», д.н.з. НОМЕР_1, продавцем якого виступав ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві.

Позивач сплатив гарантійний внесок організатору торгів у розмірі 1 880,66 грн., взяв участь в електронних торгах та за результатами проведення електронних торгів його було визначено переможцем згідно протоколу № 102800 від 27.07.2015. ОСОБА_1 сплатив в повному обсязі кошти за майно на рахунок відповідача, а також винагороду організатору торгів, визначену протоколом торгів.

Для реалізації права власності головним державним виконавцем Телявським А.М. було складено вимогу державного виконавця № 74/3 від 04.09.2015 про передачу вказаного транспортного засобу на ім'я директора майданчика тимчасового тримання транспортних засобів.

Однак, отримати автомобіль позивач не зміг, у зв'язку із його відсутністю за місцем зберігання за адресою м. Київ, вул. Нова, 1.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 01.11.2016 року до участі у справі залучено у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2, ПАТ «Альфа Банк», ОСОБА_3, та Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою мотивуючи її тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права та неправильно застосовано норми процесуального права.

Зазначав, що протиправні дії зберігача майна, через які позивач не зміг отримати придбаний на електронних торгах транспортний засіб у належному місці, не є підставою для звільнення відповідача від зобов'язання за договором купівлі-продажу та відповідальності за порушення зобов'язання.

Вказував, що транспортний засіб був переданий на зберігання з порушенням п. 2 ст. 2 Тимчасового порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів. Крім того, відповідач не повідомив позивача про видачу акту державного виконавця про проведення електронних торгів, не повідомив хто є зберігачем майна згідно матеріалів виконавчого провадження та надав недостовірну інформацію щодо місцезнаходження транспортного засобу.

Посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач просив апеляційну скаргу задовольнити з підстав наведених в ній.

Представники Управління Державної казначейської служби у Дніпровському районі м. Києва проти апеляційної скарги заперечували, просили відхилити з огляду на її безпідставність.

Інші особи в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши пояснення учасників процесу, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 14.04.2015 було реалізовано транспортний засіб марки «Daewoo Matiz», місцезнаходження майна: м. Київ, вул. Бальзака, 16; ціна продажу 51 153,78 грн., що підтверджується протоколом № 102800 про проведення електронних торгів (а.с. 4, 5).

04 вересня 2015 року головним державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві Телявським А.М. було складено Акт державного виконавця про проведення електронних торгів (аукціону) з реалізації арештованого майна (предмета застави), а саме: автомобіля «Daewoo Matiz», 2007 р.в., д.н.з. НОМЕР_2, що належить на праві власності ОСОБА_3, відповідно якого переможцем аукціону є ОСОБА_1, кошти надійшли в повному обсязі на рахунок ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві згідно протоколу № 102800 від 14.04.2015 (а.с. 10).

Крім того, ОСОБА_1 було сплачено 677,03 грн. та 48 596,09 грн. додаткової винагороди організатору аукціону та 256,52 грн. комісії банку (а.с. 7-9).

04 вересня 2015 року Головним державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві Телявським А.М. було складено вимогу державного виконавця № 74/3 на ім'я директора майданчика тимчасового тримання транспортних засобів (м. Київ, вул. Нова, 1) про передачу транспортного засобу переможцю аукціону ОСОБА_1 (а.с. 11).

02 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Відділу ДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві із заявою, у якій повідомив, що автомобіль на місці зберігання за адресою м. Київ, вул. Нова, 1 не виявлено та просив повідомити про місце знаходження зазначеного автомобіля (а.с. 15).

На вказаний лист ВДВС Дніпровського РУЮ в м. Києві було повідомлено позивача про те, що 15.09.2015 виходом за адресою м. Київ, вул. Нова 1, транспортний засіб не розшукано, про що було складено відповідний акт.

16.09.2015 державним виконавцем на адресу зберігача описаного та арештованого майна - представника ПП «ОСОБА_6.» ОСОБА_2 направлено вимогу про передачу вказаного транспортного засобу. Через неотримання повідомлень від зберігача державним виконавцем 13.10.2015 повторно направлено вимогу, а також 15.10.2015 державним виконавцем на адресу Дніпровського РУ ГУМВС України у м. Києві направлено подання про притягнення до кримінальної відповідальності зберігача майна ОСОБА_2 в порядку ст. 388 КК України (а.с. 16).

У подальшому, на звернення позивача щодо передачі придбаного ним на аукціоні автомобіля державним виконавцем надавалися відповіді від 25.03.2016 та від 01.09.2016, у яких додатково повідомлялось про направлення 27.04.2016 до Управління поліції в Дніпровському районі м. Києва подання про притягнення до кримінальної відповідальності зберігача майна ОСОБА_2 в порядку ст. 388 КК України, надсилання запитів щодо результатів розгляду подань.

24.03.2016 державним виконавцем, відповідно ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про розшук майна боржника, який згідно повідомлення Регіонального сервісного центу МВС України в м. Києві від 25.04.2016 року прийнято до виконання та вказаний колісний транспортний засіб поставлено на автоматизований облік АІС «Розшук».

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві не є належним відповідачем у справі, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про анулювання результатів проведених електронних торгів та стягнення з Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва ГТУЮ в м. Києві сплачених ним: вартості транспортного засобу в сумі 48 596,09 грн., гарантійного внеску організатору торгів в сумі 1 880,66 грн., додаткової винагороди організатору торгів в розмірі 677,03 грн., комісії банку за перерахування вартості транспортного засобу відповідачу в розмірі 256,52 грн. та упущеної вигоди у розмірі 9 976,78 грн.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК України про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов'язків. Відповідно до них цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки. Таким чином, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об'єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених згаданими актами або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або не настання певної події.

За замістом статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 62 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент спірних правовідносин) реалізація арештованого майна здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Транспортні засоби реалізуються виключно на прилюдних торгах (аукціонах).

Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином.

Наведене узгоджується з нормами ч. 4 ст. 656 ЦК України, відповідно до якої до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

Таким чином, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги, що саме Дніпровський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві є належним відповідачем у справі за вказаним позовом, оскільки саме ним порушено умови договору щодо передачі належного позивачу майна.

Разом з тим, звертаючись до суду з позовними вимогами про анулювання результатів електронних торгів, ОСОБА_1 посилаючись на ст. 525, 526, 618, 617 ЦК України, просить стягнути з відповідача сплачені грошові кошти.

Однак, вказана вимога не ґрунтується на нормах чинного цивільного законодавства України, оскільки жодним нормативно-правовим актом не передбачено анулювання результатів електронних торгів.

Виходячи з аналізу норм ЦК України та положень Закону України «Про виконавче провадження», до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про договір купівлі-продажу.

Так, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів, передбачених Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5.

Цивільно-правовими наслідками визнання недійсним укладеного на торгах договору відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України є реституція - повернення сторін договору до первісного стану.

Порушення, допущені державним виконавцем при здійсненні своїх повноважень, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до призначення прилюдних торгів, у тому числі щодо відкриття виконавчого провадження, накладення арешту на майно, визначення вартості чи оцінки майна тощо підлягають оскарженню в порядку, передбаченому цим Законом.

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_7 про анулювання результатів електронних торгів та повернення сплачених грошових коштів не підлягають задоволенню, оскільки у супереч вимогам ст. 16 ЦК України, позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права.

Відповідно до ч. 2 ст. 665 ЦК України якщо продавець відмовився передати річ, визначену індивідуальними ознаками, покупець має право пред'явити продавцеві вимоги відповідно до статті 620 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 620 ЦК України передбачено, що у разі невиконання боржником обов'язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов'язання.

Таким чином, у позивача виникло право вимагати передати йому автомобіль. В той же час, нормами чинного законодавства не передбачено право покупця вимагати повернення йому сплачених за договором коштів. Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача вартості транспортного засобу в сумі 48 596,09 грн., гарантійного внеску організатору торгів у сумі 1 880,66 грн., додаткової винагороди організатору торгів в розмірі 677,03 грн., комісії банку за перерахування вартості транспортного засобу відповідачу в розмірі 256,52 грн., сплачених на виконання умов договору, не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги в частині стягнення упущеної вигоди також не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з положеннями ст. 22 ч. 1, ч. 2 п. 2, ст. 623 ч. 4 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Тобто, доказуючи наявність упущеної вигоди, кредитор має довести факти вжиття певних заходів щодо одержання таких доходів.

Крім того, для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: 1) протиправної поведінки; 2) збитків; 3) причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; 4) вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Отже, при обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов'язок щодо доведення розміру тих доходів, які особа отримала б у випадку не посягання на її право, покладається на позивача.

Згідно ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Пред'явлення вимоги про вiдшкодування неодержаних доходiв (упущеної вигоди) покладає на особу обов'язок довести, що цi доходи (вигода) не є абстрактними.

Позивач повинен довести також, що вiн мiг i повинен був отримати визначенi доходи, i тiльки неправомiрнi дiї вiдповiдача стали єдиною i достатньою причиною, яка позбавила його можливостi отримати прибуток.

В судовому засіданні апеляційної інстанції позивач зазначив, що упущена вигода полягає у тому, що він не зміг скористатися сплаченими за автомобіль коштами, та отримати доходи від користування вказаними коштами, проте позивач не довів наявності у нього упущеної вигоди та її розміру.

Суд першої інстанції наведених норм матеріального права не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку тим, що позивачем було заявлено позовні вимоги до неналежного відповідача.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст.ст. 60, 213, 214 ЦПК України щодо повного та всебічного з'ясування обставин.

Відповідно до положень ст. 309 ЦПК України, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного змісту:

У задоволені позову ОСОБА_1 до Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві, Управління Державної казначейської служби у Дніпровському районі м. Києва, треті особи: ОСОБА_2, Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», ОСОБА_3, Державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, про стягнення коштів - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/13530/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2714/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.