Ухвала

іменем україни

22 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Волинської області від 30 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору від 30 липня 2007 року № VOY0AN02001541 відповідач отримала кредит у розмірі 27 545,68 доларів США на строк до 31 липня 2014 року та зобов'язалася повернути вказані кошти та сплатити відсотки за користування ними в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Позивач зазначив, що оскільки відповідач не виконала умови договору належним чином, у неї станом на 25 вересня 2015 року виникла заборгованість у сумі 6 862 доларів США, що еквівалентно 147 258 грн 52 коп., яка складається із заборгованості за кредитом у сумі 4 535,52 доларів США, заборгованості за процентами за користування кредитом у сумі 1 763,83 доларів США та пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 562,65 доларів США, які позивач просив стягнути з відповідача, а також судові витрати у справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 вересня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 30 липня 2007 року № VOY0AN02001541 у сумі 6 862 доларів США, що еквівалентно 147 258 грн 52 коп.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 30 листопада 2016 року скасовано рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 вересня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Задовольняючи указаний позов, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позовних вимог, наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором, оскільки відповідач належним чином не виконала умов кредитного договору.

Проте з такими висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд та ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову правильно виходив із наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Так, на підставі наявних у справі доказів апеляційний суд правильно виходив із того, що усупереч вимогам ст. 10 ЦПК України позивачем не доведено тих обставин, на які він посилався, щодо належного повідомлення відповідача про підвищення процентної ставки, оскільки в матеріалах справи відсутні підтвердження того, що банк надіслав у порядку, визначеному п. 2.3.1 договору кредиту, повідомлення про підвищення процентної ставки за кредитом та не надав доказів сплати кредиту саме за підвищеною ставкою у розмірі 14,04 %.

У зв'язку з цим безпідставними і такими, що спростовуються матеріалами справи, є доводи касаційної скарги щодо надсилання банком відповідачу письмового повідомлення про зміну розміру процентної ставки за кредитом та посилання на правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 19 грудня 2012 року № 6-149цс12, враховуючи правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2315цс16, згідно з якою боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

На спростування доводів позивача про погодження відповідачем збільшеної відсоткової ставки шляхом внесення щомісячних платежів у більшому розмірі апеляційний суд правильно послався на наявні у справі розрахунок заборгованості та виписки за рахунком відповідача за період із 30 липня 2007 року по 01 жовтня 2016 року, на підставі яких обґрунтовано установив, що з моменту укладення кредитного договору відповідач вносила щомісячний платіж у більшому розмірі, ніж було обумовлено кредитним договором, що не заперечувалося позивачем під час розгляду справи та ним не спростовано. При цьому апеляційний суд належно оцінив ту обставину, що після підняття у листопаді 2008 року банком відсоткової ставки, не було визначено суми обов'язкового платежу, що підлягав сплаті відповідачем.

За таких обставин апеляційний суд обґрунтовано визнав помилковими висновки суду першої інстанції про те, що відповідач учинила дії на пропозицію ПАТ КБ «ПриватБанк» про підвищення процентної ставки за кредитом шляхом внесення платежів із розрахунку 14,04 %, а тому це є прийняття пропозиції.

Крім того, під час розгляду справи апеляційним судом було запропоновано позивачу із врахуванням наявних у справі доказів, для перевірки як тверджень позивача, так і заперечень відповідача, надати розрахунок заборгованості із врахуванням встановленого п. 7.1 кредитного договору розміру процентної ставки за кредитним договором на рівні 1 % на місяць. Однак представник позивача, вказуючи про правомірність дій банку щодо підняття відсоткової ставки, не надав суду іншого розрахунку заборгованості, крім того, що міститься в матеріалах справи, та який проведений за процентною ставкою у розмірі 14,04 % на рік. Вказане також належно оцінено апеляційним судом з урахуванням вимог ст. ст. 10, 11, 58-60, 212 ЦПК України, про що свідчить зміст оскаржуваного рішення апеляційного суду.

Разом із тим на обґрунтування свого висновку про відмову в задоволенні указаного позову апеляційний суд виходив із того, що згідно з наданими представником позивача меморіальними ордерами позивачем сплачено в інтересах ОСОБА_4 32 312 грн 04 коп. страхових платежів за рахунок зарезервованих коштів, що обумовлено п. 7.1 кредитного договору, які, як пояснив представник позивача, були зараховані до тіла кредиту, але, як установив апеляційний суд на підставі наявного у справі розрахунку заборгованості, такий платіж відображено у доларах США. У зв'язку з цим апеляційний суд обґрунтовано вважав, що позивачем не надано доказів щодо тих сум коштів у доларах США, які були витрачені банком на сплату страхових платежів.

Таким чином, відмовляючи в задоволенні указаного позову, апеляційний суд правильно виходив із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог. При цьому суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 58-60, 212, 303, 304 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про невідповідність рішення апеляційного суду установленим законом вимогам щодо законності та обґрунтованості є помилковими, спростовуються установленими судом обставинами, які ґрунтуються на всебічно досліджених доказах у справі.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г.Іваненко

А.В.Маляренко