У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Євграфової Є.П., Ізмайлової Т.Л., Карпенко С.О., Мостової Г.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства» про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, індексу інфляції та 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання, за касаційною скаргою начальника Комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства» КорманаВладислава Адольфовичана рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 27 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду із указаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 28 березня 2014 року - в день звільнення його з посади начальника КП «Виробниче управління комунального господарства» з ним не було проведено остаточного розрахунку. Всі належні при звільненні суми ОСОБА_6 отримав 27 січня 2016 року - в результаті примусового виконання ВДВС Ніжинського міськрайонного управління юстиції рішення Ніжинського міськрайонного суду від 25 червня 2014 року у справі № 740/1629/14 за його позовом до відповідача про стягнення заборгованості по оплаті праці, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Виходячи з визначеного цим рішенням розміру середньоденного заробітку позивача, за період затримки остаточного розрахунку з 25 червня 2014 року по 27 січня 2016 року йому належить середній заробіток у сумі 64 764 грн 80 коп. Відповідно до постанови Кабміну України від 21.02.2001 р. № 159, йому також належить до виплати компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в сумі 7 353 грн 64 коп., яку обчислено виходячи з індексів інфляції за період з березня 2014 року по грудень 2015 року. Крім того, за період затримки розрахунку при звільненні відповідач має сплатити позивачеві 3% річних.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 березня 2016 року, з урахуванням ухвали цього суду від 24 березня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з КП «Виробниче управління комунального господарства» на користь ОСОБА_6 40 000 грн середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку за період з 25 червня 2014 року по 27 січня 2016 року, 5 649 грн 81 коп. компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, а всього стягнуто 45 649 грн 81 коп.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 27 травня 2016 року рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 березня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі начальник КП «Виробниче управління комунального господарства» Корман В.А.порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що розпорядженням секретаря Ніжинської міської ради від 19 вересня 2013 року № 70 ОСОБА_6 звільнено з посади начальника КП «Виробниче управління комунального господарства», про що свідчить запис у трудовій книжці ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 05 лютого 2014 року скасовано рішення Ніжинського міськрайонного суду від 22 листопада 2013 року та поновлено ОСОБА_6 на посаді начальника КП «Виробниче управління комунального господарства» з 20 вересня 2013 року і з цього підприємства на користь ОСОБА_6 стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 34 098 грн 09 коп.

На виконання рішення апеляційного суду Чернігівської області від 05 лютого 2014 року в частині поновлення ОСОБА_6 на посаді начальника КП «Виробниче управління комунального господарства» розпорядженням секретаря Ніжинської міської ради від 06 лютого 2014 року № 7 з 06 лютого 2014 року він поновлений на роботі, що підтверджується копією цього розпорядження (а. с. 62).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року рішення Ніжинського міськрайонного суду від 22 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 05 лютого 2014 року скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами нового розгляду справи рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 01 грудня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 травня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про визнання незаконним розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 25 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 04 вересня 2014 року, позов ОСОБА_6 задоволено частково та стягнуто з КП «Виробниче управління комунального господарства» на користь ОСОБА_6 3 013 грн 97 коп. заробітної плати, 2 090 грн 31 коп. компенсації за невикористану відпустку, 4 180 грн 62 коп. допомоги з тимчасової непрацездатності, 10 000 грн середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні по 24 червня 2014 року, а також 700 грн у відшкодування моральної шкоди.

Дане рішення фактично виконано 27 січня 2016 року.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 2 цієї статті при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року № 6-144цс13.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що у день звільнення всі належні звільненому працівникові суми виплачені не були, фактичний розрахунок із позивачем був проведений лише 27 січня 2016 року, та за відсутності спору про їх розмір, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку по день фактичного його проведення за період із 25 червня 2014 року по 27 січня 2016 року.

При цьому, суди у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» правильно стягнули таку компенсацію, розмір якої відповідач не спростував.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач звернувся до суду із пропуском строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, безпідставні оскільки за висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України необхідно розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Оскільки фактичний розрахунок був проведений вже після звернення позивача із позовом, тобто 27 січня 2016 року, то підстав для відмови у задоволенні позову з підстав пропуску строку звернення до суду не було.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судом апеляційної інстанції та на них надані обґрунтовані та вичерпні відповіді.

Тобто, доводи касаційної скарги висновків попередніх судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відповідає вимогам ст. 335 ЦПК України, оскільки суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх зміни або скасування не встановлено.

Керуючись ст. ст. 337, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу начальника Комунального підприємства «Виробниче управління комунального господарства» Кормана Владислава Адольфовича відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 21 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 27 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В.О. Кузнєцов Є.П. Євграфова Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова