Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого судді Гуденко О. А., при секретарі судового засідання Кваші С.О.,

без участі сторін ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Миколаєві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 , третя особа ПАТ Страхова компанія Країна про відшкодування матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який обґрунтувала наступним.

07.05.2016 року в м. Миколаєві з вини водія ОСОБА_3, який керував автомобілем «Toyota Prado», реєстраційний номер ВЕ 7373АК, сталася дорожньо транспортна пригода (далі - ДТП), в якій зазнав механічних ушкоджень автомобіль «BMW 520», реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить позивачці.

Вина ОСОБА_3 у ДТП встановлена постановою суду. Вартість матеріальної шкоди завданої позивачці згідно звіту оцінювача становить 205323,6 грн. Вартість послуг оцінювача 2000 грн.

Вважає, що відповідати за заподіяну шкоду повинен саме ОСОБА_2 як власник джерела підвищеної небезпеки - автомобілю «Toyota Prado», реєстраційний номер ВЕ 7373АК.

Ухвалою суду від в якості співвідповідача залучено ОСОБА_3 та третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, ПАТ СК Країна.

Тому просила стягнути 205323,66 грн. на відшкодування матеріальної шкоди, компенсацію коштів на сплату судового збору та оплату послуг оцінювача 4053,24 грн.

В минулих судових засіданнях представник позивача позов підтримав, просив про його задоволення , наполягав на стягненні шкоди саме з власника джерела підвищеної небезпеки.

Представник відповідача подав письмові заперечення, де посилався на вибуття автомобілю «Toyota Prado», реєстраційний номер ВЕ 7373АК, на час ДТП із володіння ОСОБА_2 на законних підставах шляхом надання технічного паспорту та свідоцтва на ТЗ ОСОБА_3, який є винуватцем ДТП і повинен нести відповідальність, та на забезпеченість вимог потерпілої страховою компанією.

Дослідивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини.

Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ОСОБА_1 з 31.07.2013 року є власником автомобілю «BMW 520», реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідачу ОСОБА_2 належить автомобіль «Toyota Prado», реєстраційний номер ВЕ 7373АК , згідно копії свідоцтва про реєстрацію належить на праві власності з 22.03.2016 року.

Постановою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25.08.206 року ОСОБА_3 було визнано винним у скоєнні ДТП в м. Миколаєві 07.05.2016 року під час керуванням ним автомобілем «Toyota Prado», реєстраційний номер ВЕ 7373АК, в якому було завдано механічних ушкоджень автомобілю «BMW 520», реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить позивачці, а провадження в адміністративній справі було закрито у звязку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.

Вина ОСОБА_3 у скоєнні ДТП як встановлена постановою суду в справі про адміністративне правопорушення доведенню в цій справі не підлягає (ч. 4 ст. 61 ЦПК України).

Згідно звіту оцінювача №171/10-16 від 31.10.2016 року розмір матеріальної шкоди завданої власникові автомобілю BMW 520», реєстраційний номер НОМЕР_1 у ДТП 7.05.2016 року становив 205320,66 грн., тобто його ринковій вартості у звязку з економічною недоцільністю відновлювального ремонту вартістю 394448,91 грн.

Цивільна відповідальність власника автомобілю «Toyota Prado», реєстраційний номер ВЕ 7373АК на час скоєння ДТП 7.05.2016 року перед третіми особами була забезпечена публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Країна» згідно полісу №АЕ/8172638 від 10.04.2016 року щодо матеріальної шкоди в межах 100000 грн. із франшизою 1000 грн, за полісом страхувальником є ОСОБА_3, а забезпеченим транспортним засобом зазначений автомобіль.

Як вбачається з пояснень третьої особи, 12.05.2016 року до страхової компанії звернувся ОСОБА_3 з повідомленням про ДТП , яке сталося 07.05.2016 року . Після отримання ПАТ СК Країна інформації з Централізованої бази даних МТСБУ, було встановлено, що на день укладання Полісу вказаний ТЗ було забезпечено за полісом № АІ/7988267, укладеним з ПрАТ СК ПЗУ Україна страхувальником ОСОБА_4 , виданим 01.08.2015 року . На підставі зазначеного, відповідно до ч. 3 ст. 989 ЦК України , вважають договір страхування за Полісом № АЕ/8172638 нікчемним , а обовязок по виплаті страхового відшкодування є наявним не у ПАТ СК Країна, а у ПрАТ СК ПЗУ Украна.

Разом з тим, позивач будь-яких вимог до жодної страхової компанії не заявляв. Як зазначено в правовій позиції по справах № 6-2808цс15 та № 6-954цс16, Верховного Суду України, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

За загальним правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником(володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі звини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілого джерелом підвищеної небезпеки, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання.

Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

За такого, оскільки ОСОБА_2 суду не надано жодних доказів на підтвердження того, на якій відповідній правовій підставі водій ОСОБА_3 володів в момент скоєння ДТП його автомобілем, а також при дослідженні судом матеріалів адміністративної справи № 3/489/1458/16 про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_3 за скоєння правопорушення за ст. 124 КупАП не вбачається на якій правовій підставі він керував вказаним транспортним засобом, натомість що при першому наданні пояснень ОСОБА_3 зазначав, що покинув місце ДТП, вказавши, що за кремом перебував не він, а його пасажир ОСОБА_4, бо побоювався позбавлення водійских прав, оскільки працює водієм.

А також враховуючи загальний принцип відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки , відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі ( право власності, договір оренди, доручення тощо) володіє транспортним засобом суд вбачає підстави для задволення позовних вимог позивача та стягнення заподіяних збитків саме з власника ТЗ.

При цьому суд та кож враховує, що ОСОБА_2 не позбавлений права відповідно до п. 11 вищезгаданої Постанови Пленуму та правил ст.1191 ЦК України права регресу до безпосереднього заподіювача шкоди чи страховика.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Як зазначено, в постанові Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Таким чином, суд, враховуючи,що відповідачі не надали суду інших, більш достовірних доказів, які б спростовували такий розмір шкоди чи свідчили, що її розмір має бути меншим, а позивач не збільшив заявлені позовні вимоги, приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і підлягає частковому задоволенню у розмірі майнової шкоди 207323,66 грн., яка складається з 205323,66 грн. ринкової вартості вартості автомобіля та 2000 грн. витрат на проведення автотоварознавчого дослідження.

Відповідно до п.15 вищезазначеної Постанови Пленуму , якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону № 1961-IV, який згідно зі статтею 8 ЦК (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.

Якщо ж транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди та витратам з евакуації транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

При цьому, за загальним правилом, ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Керуючись ст. ст. 8,10,30,212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_5 суму матеріальної шкоди 205 323,66 грн., витрати на проведення автотоварознавчого дослідження 2000 грн., та 2053,24 грн судового збору.

Зобов'язати ОСОБА_1 передати ОСОБА_5 пошкоджений автомобіль «BMW 520», реєстраційний номер НОМЕР_1 - після відшкодування останнім збитків в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом 10 днів після проголошення рішення.

Суддя О.А. Гуденко