23.06.2017 Єдиний унікальний номер 205/79/17
Р І Ш Е Н Н Я 79/17

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2017 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Скрипник К.О.

при секретарі Молчанові Є.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсним окремої частини правочину,-

в с т а н о в и в:

Позивач 05 січня 2017 року звернувся до суду з позовом, в якому згідно уточнень вказав, що з січня 2015 року він з відповідачкою проживав у квартирі, яку спільно орендували, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були повязані спільним побутом, збирали гроші на купівлю власного житла, за рахунок спільних коштів купували спільне майно та 17.09.2016 року офіційно уклали шлюб. 02.07.2015 року за рахунок спільних коштів придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 за 373977,00 грн., право власності на яку було оформлено на ім`я відповідачки. У п. 5.8 договору купівлі-продажу зазначено, що «покупець в поданій ним заяві повідомив, що квартира, яка є предметом даного договору переходить в його особисту власність, оскільки на момент її придбання він в шлюбі та/або фактичних шлюбних відносинах не перебуває та кошти за які купується квартира є його особистою приватною власністю. Про зміст цієї заяви нотаріусом доведено до відома продавця». Однак, така обставина не відповідає дійсності, оскільки зазначена квартира була придбана за рахунок спільних коштів і є спільною сумісною власністю. 01.01.2015 року позивач уклав з відповідачкою договір про правовий режим майна осіб, які проживають однією сім`єю і ведуть спільне господарство. Згідно умов вказаного договору будь-яке майно, а також грошові кошти, яке (які) будуть належати кожному, після укладання цього договору є спільною сумісною власністю ОСОБА_10 та ОСОБА_1. Позивач просив визнати недійсним з моменту його вчинення п. 5.8 договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 01, укладеного 02.07.2015 року між ОСОБА_11 і ОСОБА_10, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4.

Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві.

Від відповідача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у її відсутність, позовну заяву визнала та не заперечувала проти її задоволення.

Від представників третіх осіб ОСОБА_8, ОСОБА_7, ОСОБА_5 надійшли письмові заяви з проханням перенести розгляд справи на іншу дату. Однак, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність третіх осіб та їх представників, оскільки доказів поважності причин пропуску судового засідання суду не надано.

Треті особи ОСОБА_3, приватний нотаріус ДМНО ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_9 у судове засідання не зявилися, про день і час проведення слухання справи сповіщалися належним чином.

Суд, вислухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню по наступних підставах.

Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

В силу ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 13 травня 2017 року, встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, як чоловіка та жінки, без реєстрації шлюбу з 01.01.2015 року по 17.09.2016 року. Рішення набрало законної сили (а.с.141-142).

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (до шлюбу «Смірнова») перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 2016 року (а.с.16).

01 січня 2015 року між сторонами було укладено договір про правовий режим майна осіб які проживають однією сім`єю і ведуть спільне господарство, згідно умов якого будь-яке майно, а також грошові кошти, яке (які) будуть належати кожному, після укладання цього договору є спільною сумісною власністю ОСОБА_10 та ОСОБА_1 (а.с.17).

Матеріалами справи встановлено, що 02 липня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 укладеного договір купівлі-продажу квартири, згідно умов якого остання придбала квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, за реєстровим № 1444(а.с.14-15).

Відповідно до положень ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає, а інша сторона (покупець) зобов'язується прийняти майно (товар) та сплатити за нього гроші.

Пунктом 5.8. вказаного договору, передбачено, що «покупець в поданій ним заяві повідомив, що квартира, яка є предметом даного договору, переходить в його особисту власність, оскільки на момент її придбання він в шлюбі та/або фактичних шлюбних відносинах не перебуває та кошти, за які купується квартира, є його особистою приватною власністю. Про зміст цієї заяви нотаріусом доведено до відома продавця».

Проте, позивач зазначає, що вказаний пункт договору є недійсним, оскільки зазначена квартира була придбана за рахунок спільних коштів і є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 625 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ст. 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, як зазначено у ч. 1 ст.628 ЦК України.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.2 цієї статті істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилами ч.2 ст.640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчиненої іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За своєю правовою природою договір є правочином та основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків відповідно до ст. 11 ЦК України.

Згідно положеньст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Підставою недійсності правочину у розумінніст.215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути предявлена тільки особами, визначеними у ЦК а саме, однією зі сторін, або заінтересованою стороною, тобто права яких вже були порушені на момент звернення до суду.

В силу вимог ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 11 ЦПК України позивач вільний в обранні способу захисту свого цивільного права та інтересу.

Враховуючи те, що позивач не був стороною оспорюваного договору купівлі-продажу, те, що позивачем не зазначено, яким чином право позивача буде відновлено шляхом визнання недійсним окремої частини правочину, суд прийшов до висновку, що позивачем, шляхом заявлення вимог про визнання недійсним окремої частини правочину, обрано не вірний спосіб захисту його цивільних прав.

При цьому, позивач має право звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності на вказану квартиру або її частину, якщо вважає, що його право порушено.

За вказаних вище обставин, суд прийшов до висновку, що у задоволенні заявлених позивачем позовних вимог слід відмовити.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у звязку з чим поверненню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61,88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_3, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про визнання недійсним окремої частини правочину відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя К.О. Скрипник