АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Музичко С.Г.

при секретарі П'ятничук В.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,

Справа № 753/10435/14 (753/1640/17)
Апеляційне провадження: №22-ц/796/4762/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Вовк Є.І.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М.
встановила:

у червні 2014р. позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 143 875грн. 68коп., в тому числі 134 677грн. 02коп. заборгованості за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 21 лютого 1997p., 9 198грн. 66коп. - три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 21 лютого 2012 р. по 2 червня 2014 р.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що 21 лютого 1997 року уклав з відповідачем договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, за умовами пункту 4 якого, продаж квартири було здійснено за 37 250 гривень, що на момент здійснення операції складає 19 651 умовних одиниць за курсом НБУ на день укладення договору.

Пунктом 5 договору визначено, що покупець повинен сплатити продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення договору з кінцевим строком виконання зобов'язання з оплати вартості квартири 21 лютого 2012 року.

Позивач стверджував, що протягом багатьох років відбувалися судові спори з групою мешканців, що придбали квартири у даному будинку, щодо визначення вартості придбаних квартир в національній чи в іноземній валюті. Ухвалою Верховного Суду України від 30 травня 2012 року пункт 4 договору фактично визнано дійсним та чітко встановлено допустимість використання у розрахунках грошових зобов'язань іноземної валюти або інших розрахункових величин.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України від 11 липня 2012 року по справі № 6-26110св12, що набрало законної сили, за позовом ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_4 та інших встановлено, що належним виконанням зобов'язань за договорами купівлі-продажу квартир у будинку № 6 по вулиці Новодарницькій в місті Києві є внесення покупцями квартир грошових коштів у національній валюті України у сумі, що станом на день сплати відповідає еквіваленту визначеної вартості квартир в умовних одиницях. Тобто належним виконанням зобов'язань за договором слід вважати таку сплату у гривнях, яка розраховується виходячи з еквіваленту визначеної вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день

- 2 -

здійснення платежів. В розгляді даної справи, предметом якої були аналогічні договори купівлі-продажу квартир у будинку № 6 по вулиці Новодарницькій в місті Києві, брало участь ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», що є позивачем у даній справі.

Позивач вважав, що відповідно до рішення Апеляційного суду міста Києва від 13 лютого 2013 року по справі за позовом у тому числі ОСОБА_1 до ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» про усунення перешкод у користуванні власністю та зобов'язання вчинити дії, належним виконанням зобов'язань за даним договором купівлі-продажу слід вважати таку сплату суми у гривнях, яка розраховується, виходячи з еквіваленту вартості квартир, зазначених у договорах в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежів. Вищезазначеним рішенням Апеляційного суду міста Києва встановлено, що договором від 21 лютого 1997 р. між ОСОБА_1 та ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» проведені виплати на загальну суму 8 305 доларів США з урахуванням курсу долара США до гривні на день здійснення платежів, що заборгованість з оплати вартості квартири становить 11 346 доларів США.

Позивач посилався на те, що всупереч вищезазначеним судовим рішенням та не зважаючи на те, що кінцевий строк виконання зобов'язань з оплати вартості квартири згідно договору минув 21 лютого 2012 р., відповідач не виконала зобов'язання з оплати вартості квартири у повному обсязі і заборгованість станом на 2 червня 2014р. складає 11 346доларів США, що згідно офіційному курсу НБУ гривні до долару США (11,87 грн. за 1 долар США) становить 134 677грн. 02 коп.

З посиланням на ч.2 ст. 625 ЦК України позивач вважав, що з відповідача підлягає стягненню три відсотки річних від простроченої грошової суми, розмір яких складає за період 21 лютого 2012 р. по 20 лютого 2013 р. - 340,38 доларів США, за період 21 лютого 2013 р. по 20 лютого 2014 р. - 340,38 доларів США, за період 21 лютого 2014 р. по 2 червня 2014 р. (104 дні) - 94,19 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 2 червня 2014 р. становить 143 875грн. 68коп.

26 серпня 2014 року позивач звернувся до суду із заявою про збільшення розміру позовних вимог, в якій посилаючись на зміну курсу НБУ долара США до гривні, просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 163 007грн. 10 коп., у тому числі 151 582 грн. 56 коп. заборгованості за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 21 лютого 1997 p., 11 424грн. 54коп. три відсотки річних за користування грошовими коштами за період з 21 лютого 2012 р. по 26 серпня 2014 р.

Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 8 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 травня 2015 року, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» заборгованість за договором купівлі-продажу квартири від 21 лютого 1997 у сумі 163 007грн. 10 коп.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2015 року у відкритті касаційного провадження відмовлено.

Постановою Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року заяву ОСОБА_1 задоволено частково, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2015 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 21 травня 2015 року та заочне рішення Дарницького районного суду міста Києва від 8 жовтня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до Дарницького районного суду міста Києва.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» заборгованість у розмірі 163 007 грн. 10 коп. та судовий збір у розмірі 1 630 грн. 07 коп.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити

- 3 -

нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Відповідач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, не врахування тієї обставини, що договір купівлі-продажу був виконаний достроково 29 березня 2011 року у повному обсязі шляхом внесення грошових коштів на розрахунковий рахунок ПрАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», що встановлено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 5 травня 2011 року.

Також відповідач вважає, що суд першої інстанції відступив від правової позиції Верховного Суду України, чим порушив вимоги ст. 360-7 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та її представників, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представників позивача, які просили залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 14 вересня 1995р. між ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» та ОСОБА_1 був укладений договір про пайову участь в будівництві житлового будинку АДРЕСА_4.

За змістом цього договору ЗАТ «ФФ «Дарниця» зобов'язувалося після введення будинку в експлуатацію передати у власність ОСОБА_1 квартиру 88, а відповідач зобов'язалася оплатити позивачу повну вартість частини будинку, що відповідає вартості цієї квартири.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 3 квітня 2000р. за позовом ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_1 про розірвання договору про дольове будівництво, визнано договір від 14 вересня 1995р. про пайову участь у будівництві житлового будинку № 6 по вул. Новодарницькій в м. Києві, укладений між ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» та ОСОБА_1 розірваним, у зв'язку із невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов'язань про повну сплату вартості квартири. Рішення суду встановлено, що ОСОБА_1 було сплачено 6 948грн. 03коп.

Згідно свідоцтва про право власності на будинок, виданого на підставі розпорядження № 6 від 15 січня 1997р. відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації м. Києва, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації за № 9348 від 24 січня 1997р., ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» належало право власності на будинок АДРЕСА_4, у тому числі і квартира 88.

Рішенням спільного засідання правління та ради уповноважених представників трудового колективу ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» від 29 січня 1997р. вирішено продати ОСОБА_1 трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 за ціну 19 651ум.од. з розстрочкою платежу залишку вартості квартири на протязі 15 років.

21 лютого 1997р. між Акціонерним товариством «Фармацевтична Фірма «Дарниця» та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4.

Пунктом 4 договору визначено, що продаж здійснено за 37 215грн., що на момент здійснення операції складає 19 651 умовну одиницю за курсом Національного Банку України на день укладення даного договору.

Згідно пункту 5 договору покупець виплачує продавцю повну вартість квартири протягом 15 років з моменту укладення даного договору.

Відповідно до наданих позивачем документів станом на 1 квітня 2000р. відповідачем у рахунок виплати вартості квартири сплачено 10 933,45грн., а 29 березня 2011р. сплачено 26 281,55грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем вартість придбаної квартири сплачена не у повному обсязі, а заборгованість повинна обраховуватися в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для долара США на день

- 4 -

платежу.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до ст. 169 ЦК Української РСР грошові зобов'язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов'язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який встановлює режим здійснення валютних операцій на території України, також не дозволяє здійснення оплати платежів в іноземній валюті у розрахунках між резидентами, якими є сторони по справі.

Разом з цим, закон не забороняє використання в розрахунках розміру грошових зобов'язань іноземної валюти.

У постанові Верховного Суду України від 30 травня 2012р. у справі 6-29цс12, прийнятій за участю сторін у даній справі, зазначено, що згідноз умовами спірних договорів купівлі-продажу квартир, покупна ціна, тобто грошові зобов'язання покупців за цими договорами виражені в національній валюті України - гривні. Визначення при цьому в договорах грошового еквівалента цих зобов'язаньпокупців в умовних одиницях законом не заборонено.

Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012р. у справі за позовом ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_4, ОСОБА_1, третя особа: Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання угод купівлі-продажу квартир недійсними та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», треті особи: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, Головне управління юстиції у м. Києві, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання угод купівлі-продажу квартир недійсними в частині та зобов'язання вчинити певні дії, відмовлено у задоволенні позову у частині вирішення зустрічної позовної заяви про визнання договорів купівлі-продажу квартир недійсними в частині визначення еквіваленту покупної ціни в умовних одиницях.

Також у рішенні ВССУ зазначено, що судом встановлено, що під умовною одиницею у договорі сторони мали на увазі іноземну валюту.

Частиною 2 статті 61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Колегія суддів вважає, що загальновідомими є обставини, що, враховуючи інфляційні процеси в України у кінці 90-х років ХХ століття та розстрочку платежу залишку вартості квартири на 15 років, загально прийнятою практикою було зазначення у договорах ціни зобов'язання у національній валюті України із прирівнянням його до грошового еквівалента в умовних одиницях, під якими розумілися долари США, як стабільна тверда валюта. Також при цьому враховувалася змінність курсу гривні по відношенню до долара США та можливість таким чином знизити можливі ризики при зменшенні вартості гривні протягом 15 років.

Про вказані обставини також зазначає Європейський суд з прав людини у рішенні від 1 червня 2006р. у справі «Федоренко проти України».

Крім того, відповідачем не було надано суду доказів, що під умовними одиницями, які зазначені у договорі купівлі-продажу квартири, сторони мали на увазі іншу іноземну валюту.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що у договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, який укладено між сторонами 21 лютого 1997р., у пункті 4 визначено, що продаж здійснено за 37 215грн., що на момент здійснення операції складає 19 651 доларів США.

- 5 -

Згідно із частиною четвертою Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності (з 1 січня 2004 року). Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, його положення застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

На час набуття чинності ЦК України відповідач свої зобов'язання за договором купівлі-продажу квартири у повному обсязі не виконала, тому відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про застосування до правовідносин сторін норм вказаного Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу,якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 сторони не встановили інший порядок визначення суми, що підлягає сплаті за договором, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно застосував при вирішенні даного спору положення статті 533 ЦК України.

Крім того, порядок здійснення розрахунків для продажу квартири був визначений сторонами у додатковій угоді, згідно якої розмір щомісячної виплати встановлювався виходячи з еквіваленту 92 умовних одиниць в національній валюті України за курсом Національного банку України на момент виплати.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 5 травня 2011р. у справі за позовом ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_4 .І., ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця», треті особи: Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація, Головне управління юстиції у м. Києві, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна про визнання угод купівлі-продажу квартир недійсними в частині та зобов'язання вчинити певні дії вказана додаткова угода була визнана недійсною у зв'язку із тим, що вона не була посвідчена нотаріально.

Разом з тим, на момент внесення платежів відповідачем вона була дійсною, відповідач не заперечувала свого підпису під нею, крім того, виконувала умови вказаної угоди, що встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 3 квітня 2000р. за позовом ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_1 про розірвання договору про дольове будівництво.

Крім того, з наданої позивачем інформації вбачається, що відповідачем з березня 1997р. по грудень 1998р. вносилися щомісячні платежі у еквіваленті 92 долара США за курсом НБУ на день платежу. Питання про недійсність додаткової угоди було поставлено тільки у 2011р., тобто через майже 14 років після укладення договорів.

Вищевикладені обставини у їх сукупності, на думку колегії суддів, свідчать про те, що сторонами був встановлений порядок визначення суми, що підлягає сплаті за укладеним

- 6 -

сторонами договором, за офіційним курсом, встановленим НБУ, долара США по відношенню до гривні на день платежу, що відповідає існуючий на той час практиці укладання договорів.

Та обставина, що належним виконанням зобов'язань за договором, укладеним сторонами, є внесення грошових коштів у національній валюті України, яка розраховується виходячи з еквіваленту вартості квартири, зазначеної у договорі в умовних одиницях, перерахованого у гривню за курсом долару США до гривні на день здійснення платежів, встановлена у вищезазначеному рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012р. і повторному доказуванню не підлягає відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Під час повторного розгляду даної справи судом першої інстанції відповідачем не було надано належних доказів у підтвердження своїх посилань про те, що умовами договору купівлі-продажу квартири її вартість була визначена у сумі 37 215грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції у порушення вимог ст. 360-7 ЦПК України відступив від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016р. у даній справі, колегія суддів вважає безпідставним.

Правовий висновок Верховного Суду України у даній справі полягав у тому, що за змістом частин першої, другої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Якщо у договорі передбачено інший порядок, суду слід з'ясувати сутність такого визначення.

Суд першої інстанції при повторному розгляді даної справи встановив, що договором, який укладено сторонами, не було передбачено іншого порядку, ніж передбачений статтею 533 ЦК України, виконання грошового зобов'язання.

На думку колегії суддів наведені відповідачем доводи у апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції в цій частині не спростовують.

Оцінюючи рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 5 травня 2011р., у якому зазначено про сплату вартості квартири АДРЕСА_5 у повному обсязі, що підтверджується відповідними платіжними документами, колегія суддів виходить з наступного.

Вищезазначений висновок Дніпровського районного суду м. Києва ґрунтується на тому, що зазначення у договорі еквіваленту вартості квартири в умовних одиницях (іноземній валюті) за курсом НБУ не відповідає ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», тому договір купівлі-продажу квартири в цій частині був визнаний судом недійсним.

Разом з цим, вказаний висновок Дніпровського районного суду м. Києва був визнаний незаконним рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2012р. і рішення суду в цій частині скасовано.

Помилковість висновків Дніпровського районного суду м. Києва також підтверджується постановою Верховного Суду України від 30 травня 2012р. (справа 6-29цс12).

Крім того, у вищезазначеному рішенні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було зазначено, що доказів належного виконання зобов'язань за договором позивачки, у тому числі і ОСОБА_1, не надали.

Отже, висновки Дніпровського районного суду м. Києва суперечать висновкам Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які зроблені при розгляді одного і того ж спору.

За таких обставин, на думку колегії суддів, вказане рішення Дніпровського районного

суду м. Києва не може бути беззаперечною підставою для відмови у задоволенні даного

- 7 -

позову.

Також колегія суддів вважає, що відмова у задоволенні даного позову тільки з підстав наявності рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 5 травня 2011р. про зобов'язання ЗАТ «Фармацевтична фірма «Дарниця» видати ОСОБА_1 письмову довідку про повне виконання нею зобов'язань по оплаті квартири АДРЕСА_6, при наявності вищезазначених суперечностей стосовно проведення відповідачем повної оплати вартості квартири, є несправедливим.

З наданих суду першої інстанції документів вбачається, що відповідачем за період з березня 1997р. по 29 березня 2011р., з урахуванням сум, сплачених за договором про дольову участь у будівництві (6 948,03грн.), виплачено станом на 1 квітня 2000р. 10 933,45грн., та 26 281,55грн. (3302 долара США на день платежу) 29 березня 2011р., а всього 37 215грн. (8305 доларів США), отже, заборгованість становить 11 346 доларів США.

При цьому, колегія суддів враховує положення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що "кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.".

У пункті 22 рішення від 8 листопада 2005р. у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі

інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення.

Отже, грошові кошти, які мав намір отримати позивач за продаж своєї власності, є майном у розумінні статті 1 Першого протоколу.

Також колегія суддів враховує висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 1 червня 2006р. у справі «Федоренко проти України», де, зокрема, у пункті 24 зазначено, що «суд вважає, що, зважаючи на специфічні обставини справи, заявник має вважатися таким, що має законні сподівання щодо прибутку відповідно до положення угоди про доларовий еквівалент, що може вважатися правом власності відповідно до положень статті 1 Першого протоколу, наданого йому за договором з Управлінням».

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що укладаючи договір купівлі-продажу квартири з відповідачем, визначаючи ціну у еквіваленті до долара США, як до стабільної та твердої валюти, надаючи відповідачу розстрочку на 15 років у виплаті вартості квартири, позивач, як власник квартири, мав правомірні сподівання отримати грошові кошти (гривні) відповідно до еквіваленту у доларах США на день платежу, а не на день укладення договору, тому позбавлення його такого права судовим рішенням є, на думку суду, невиправданим та непропорційним втручанням до мирного володіння своїм майном.

Апеляційна скарга не містить обґрунтування неправильності рішення суду в частині визначення розміру заборгованості, застосування ст. 625 ЦК України та проведених судом першої інстанції розрахунків, тому відповідно до положень ст. 303 ЦПК України колегія суддів не має правових підстав для перегляду рішення в цій частині.

Також колегія суддів враховує, що відповідачем під час розгляду справи судом першої інстанції не подавалася заява про застосування позовної давності.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про невиплату відповідачем повної вартості квартири, визначеної договором купівлі-продажу від 21 лютого 1997р., про стягнення такої заборгованості, судом правильно застосовані норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, 305, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

- 8 -

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом

двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: