АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 594/780/17Головуючий у 1-й інстанції Губіш О.А.
Провадження № 22-ц/789/1065/17 Доповідач - Загорський О.О.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2017 р. Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Фащевська Н. Є., Ходоровський М. В.,

секретар судового засідання - Панькевич Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

23.06.2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом.

В обгрунтування позовних вимог зазначено, що з 04.06.2011 року по 16.03.2015 року перебувала в шлюбі з відповідачем, в якому у них народилася дочка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні.

28.01.2015 року сторони уклали договір про сплату аліментів на дитину, згідно з яким відповідач зобов'язався кожного місяця сплачувати аліменти на утримання дочки в розмірі 800 грн. і до досягнення нею повноліття.

Зазначає, що з часом сплачувана ОСОБА_1 сума аліментів стала недостатньою, а тому вона зверталася неодноразово про її збільшення, яку відповідач незначно збільшив. Кошти які надає відповідач є недостатніми для утримання дитини і задоволення її потреб. Дочка відвідує дитячий садок, через що потребує додаткових щоденних витрат. Відвідує заняття з англійської мови в школі «Індіго», а також займається з логопедом, що теж потребує значних витрат. Дочка часто хворіє і на ліки потрібні теж немалі кошти. Крім того, ціни на одяг, продукти харчування в даний час є дуже високими, а її заробітної плати не вистачає, зросли і комунальні послуги.

Вказала, що відповідач працює, отримує постійну заробітну плату, з якої лише незначну частину віддає на утримання дитини, а решту використовує в своїх інтересах. На утриманні у нього нікого немає, а тому, вважає, що він може і має можливість сплачувати аліменти на утримання дочки в значно більшому розмірі. Просила суд стягнути з відповідача аліменти на утримання дочки у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Борщівського районного суду Тернопільської області від 26.07.2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_2, на утримання дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку, доходу, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 23.06.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким внести зміни в договір про сплату аліментів та визначити розмір аліментів в твердій грошовій сумі - 1400 грн. чи 1/5 частини грошового забезпечення, посилаючись на невірне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Вказує, що суд першої інстанції не дав належної правової оцінки договору про сплату аліментів від 28.01.2015 року, оскільки ним передбачено можливість збільшення розміру аліментів.

Зазначає, що ОСОБА_2 мала звертатись з позовом про зміну договору про стягнення аліментів або його розірвання, а не з позовом про стягнення аліментів.

Суд першої інстанції залишив поза увагою його матеріальне становище і те, що його дружина очікує дитину і знаходиться на його утриманні.

Вказує, що судом першої інстанції не мотивовано підстав з яких він не взяв до уваги доводи поданого письмового заперечення на позов.

Сторони будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи в судове засідання на з'явились.

Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у його відсутності.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (995_004), ратифікованої Законом від 17.07.97 N 475/97-ВР ( 475/97-ВР ), гарантує кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної справи, в якій вона є стороною.

Враховуючи вказане, відсутність доказів поважності причин через які ОСОБА_2 не може прибути в судове засідання, колегія суддів не вбачає правових підстав для відкладення розгляду справи і вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності, належно повідомленого учасника процесу.

Заслухавши доповідь головуючого, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є обгрунтованим і підлягають до задоволення.

З таким висновком суду першої інстанції, колегія суддів погоджується, оскільки він мотивований і грунтується на матеріалах справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народженн - свідоцтво про народження (а.с. 3).

Рішенням Борщівського районного суду від 16.03.2015 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с. 4).

Між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - 28.01.2015 року було укладено договір про сплату аліментів на дитину в розмірі 800 грн. щомісячно і до досягнення нею повноліття.

Відповідно до п.3 договору, крім сплати суми аліментів, зазначених в п.2, батько зобов'язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, оздоровлення, її хворобою, каліцтвом тощо). Згідно п.11 договору, розмір аліментів та/або розмір додаткових витрат на дитину, визначений в даному договорі, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом батька або матері у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров»я когось із них та в інших випадках, передбачених законом (а.с. 5-6).

ОСОБА_2 разом з дочкою проживає АДРЕСА_1 в житловому будинку своїх батьків (а.с. 7)

Згідно довідки №22 від 25.04.2017 року виданої Борщівською міською амбулаторією загальної практики сімейної медицини, дочка ОСОБА_3 часто хворіє простудними захворюваннями верхніх дихальних шляхів (а.с. 22).

ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_4, яка перебуває на обліку в Борщівській жіночій консультації в зв'язку з вагітністю (а.с. 32, 35).

ОСОБА_4 перебуває в декретній відпустці на підставі листка непрацездатності з 26.06.2017 року по 29.10.2017 року (а.с. 31).

Згідно акту обстеження умов заявника від 20.06.2017 року слідує, що відповідач разом із дружиною проживають без реєстрації по АДРЕСА_2 ОСОБА_1 є учасником бойових дій (а.с. 33).

ОСОБА_1 в період з січня по червень 2017 року перераховував на рахунок позивача аліменти на утримання дочки в розмірі по 1400 грн. (а.с. 25-30).

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно ст. 27 Конвенції ООН "Про права дитини", держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ч.1 ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Частина 2 ст. 182 СК України констатує, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Згідно ч.1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вказане і матеріали справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про можливість зміни розміру аліментів, який було встановлено за договором, судовим рішенням і вірно визначився з розміром аліментів.

Колегія суддів критично оцінює доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не вирішив питання щодо угоди про сплату аліментів з наступних підстав:

позивачем у справі не ставились питання про зміну або скасування угоди про сплату аліментів;

відповідач у справі не заявляв зустрічного позову з вимогами які стосувалися угоди про сплату аліментів;

стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод (995_004), ратифікованої Законом від 17.07.97 N 475/97-ВР ( 475/97-ВР ), гарантує гарантує кожному право вчинити будь-який позов щодо його цивільних прав і обов'язків у суді або судовому органі", таким чином позивач не була позбавлена можливості звернутися в суд з вказаним позовом при наявності угоди про сплату аліментів;

сторони не позбавлені права вирішити питання, що стосуються угоди про сплату аліментів за взаємною згодою, або в судовому порядку, звернувшись з відповідним позовом;

згідно ч.3 ст. 3 ЦПК України відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки поданим ОСОБА_1 доказам, оцінюються критично, оскільки спростовуються змістом рішення суду. Суд першої інстанції врахував подані заперечення відповідача і докази на їх підтвердження та встановив відповідний розмір аліментів на утримання дитини.

Критично оцінюються і доводи, що суд першої інстанції при визначенні розміру аліментів не врахував Постанову Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 р. N 146 "Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб", оскільки суд не є органом який безпосередньо визначає суму аліментів, яка перераховується стягувачу щомісячно. Така функція покладена на відповідні підрозділи організації у якій працює відповідач і саме ці підрозділи чи посадові особи, які нараховують відповідачу заробітну плату (доходи) повинні при визначені розміру відрахування (аліментів) враховувати вищевказану постанову, чи інші роз'яснення відповідно до чинного законодавства.

Як вказано в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Серявін та інші проти України" (Заява N 4909/04) від 10.02.2010 року Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України саме апелянт повинен довести належними доказами обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, що ним зроблено не було.

У відповідності до ч.1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 2 ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи вказане, матеріали справи, подані докази, колегія суддів приходить до переконання, що рішення постановлено у відповідності до чинних норм матеріального і процесуального права і підстав для його скасування немає. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Борщівського районного суду Тернопільської області від 26 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: