АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1447/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 27 Костенко А. І.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоПономаренка В. В.
суддівСіренка Ю. В., Ювшина В. І.
при секретаріНаконечній М. М. ,Анкудінов О.І.

за участю:

представника позивача ОСОБА_7

представника відповідача Новикова В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 04 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_9 до Приватного підприємства «Лавіта», Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про застосування наслідків припинення іпотеки, -

в с т а н о в и л а :

у листопаді 2016 року ОСОБА_9 звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 11 квітня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ПП "ЛАВІТА" був укладений договір іпотеки № МІУ-92-08 відповідно до якого ПП «ЛАВІТА» передало ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в іпотеку комплекс нежитлових будівель, що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № МКЛУ-92-08 від 11.04.2008 року, укладеним з ОСОБА_10.

Позивач являється основним власником ПП «ЛАВІТА» (97,3 % власності в частці статутного капіталу підприємства). Позивач звернувся до позичальника ОСОБА_10 із запитом про надання всіх наявних в нього матеріалів, що стосуються укладання та виконання вказаного кредитного договору. В отриманих матеріалах було виявлено, що ще в 2009 році (вих. № 05/27/01-82 від 12.01.2009р.), а потім у 2010 році (вих. № 5.29.01-01/737 від 15.06.2010р.) Банк звертався до позичальника з вимогою дострокового повернення кредитних ресурсів.

ОСОБА_10 отримав вимогу про зміну умов кредитного договору від АТ «Банк «Фінанси та Кредит» 15 червня 2010 року. Згідно даної вимоги банк скористався своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, і змінив строк виконання зобов'язань за кредитним договором, зазначивши днем остаточного їх погашення третій день з дня направлення відповідної письмової вимоги, тобто з 18 червня 2010 року. Отже, днем остаточного погашення ОСОБА_10 сум кредиту, процентів, неустойок, стало 18 червня 2010 року. Саме в цей день настав строк виконання зобов'язання як за кредитним договором №МКЛУ-92-08 від 10.04.2008 року, так і за договором іпотеки № МІУ від 10.04.2008 року.

Таким чином, моментом виникнення у АТ «Банк «Фінанси та Кредит» права на подачу позову до відповідача та звернення до суду за захистом порушеного цивільного права за договором іпотеки № МІУ-92-08 від 10.04.2008 року став наступний день після 18.06.2010 року, а саме 19 червня 2010 року. Так, як АТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки лише в липні 2013 року, тобто через 3 роки і 1 місяць від дати виставлення вимоги про дострокове повернення кредитних ресурсів відповідач має право на застосування позовної давності.

На підставі наведеного, позивач вважає, що іпотека згідно договору іпотеки № МІУ від 10.04.2008 року припинилася 20 червня 2013 року.

Тому, просив суд: визнати припиненим Договір іпотеки № МІУ-92-08 від 11.04.2008 року; визнати недійсним Договір іпотеки № МІУ-92-08 від 11.04.2008 року; зобов'язати АТ «Банк «Фінанси та Кредит» подати заяви до Державної реєстраційної служби: про виключення запису від 11.04.2008 року № 7003164 про обтяження майна іпотекою відповідно до Договору іпотеки з Державного реєстру іпотек; про вилучення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису від 11.04.2008 року № 7003164 про накладення заборони на відчуження нерухомого майна, що є предметом Договору іпотеки.

Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 04 травня 2017 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись із рішенням суду, АТ «Банк «Фінанси та Кредит» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає не у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими;

3) невідповідність висновків суду обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу.

Встановлено, що 11.04.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_10 було укладено кредитний договір №МКЛУ-92-08, за умовами якого банк надав кредит у межах поновлюваної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 83160 доларів США з остаточним строком повернення до 10 квітня 2023 року (а.с. 51-53).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 11.04.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і Приватним підприємством «Лавіта» в особі директора ОСОБА_10, який діяв на підставі Статуту, зареєстрованого Маньківської районною державною адміністрацією 25.09.2002 року, було укладено договір іпотеки № МІУ-92-08, за умовами якого ПП «Лавіта» передало в іпотеку банку комплекс нежитлових будівель, розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 (а.с. 5-8).

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 лютого 2014 року стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_10, ОСОБА_11, приватного підприємства «Лавіта» на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № МКЛУ-92-08 від 11.04.2008 року станом на 19.06.2013 року в сумі 1256495,98 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_10 до ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання кредитного договору недійсним та визнання правочинів його забезпечення такими, що втратили чинність - відмовлено. (а.с. 37).

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2014 року рішення Уманського міськрайонного суду було змінено та стягнуто солідарно з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором в сумі 950222,21 грн.; стягнуто солідарно з ОСОБА_10 та ПП «Лавіта» на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором в сумі 950222,21 грн.

Рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_9 про визнання договору іпотеки припиненим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_9 є не належним позивачем по справі, права та законні інтереси даної особи не порушено та в порушення норм матеріального і процесуального права передчасно виніс оскаржуване рішення, оскільки встановлено, що 11.04.2008 року кредитний договір №МКЛУ-92-08 було укладено між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_10 (а.с. 51-53).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 11.04.2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та Приватним підприємством «Лавіта» в особі директора ОСОБА_10, який діяв на підставі Статуту, зареєстрованого Маньківської районною державною адміністрацією 25.09.2002 року, було укладено договір іпотеки № МІУ-92-08, за умовами якого ПП «Лавіта» передало в іпотеку банку комплекс нежитлових будівель, розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 (а.с. 5-8).

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 лютого 2014 року стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_10, ОСОБА_11, приватного підприємства «Лавіта» на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № МКЛУ-92-08 від 11.04.2008 року станом на 19.06.2013 року в сумі 1256495,98 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_10 до ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про визнання кредитного договору недійсним та визнання правочинів його забезпечення такими, що втратили чинність - відмовлено. (а.с. 37).

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2014 року рішення Уманського міськрайонного суду було змінено та стягнуто солідарно з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором в сумі 950222,21 грн.; стягнуто солідарно з ОСОБА_10 та ПП «Лавіта» на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором в сумі 950222,21 грн.

Рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову залишено без змін.

Крім того, колегія суддів зазначає, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_9 про визнання договору іпотеки припиненим, суд першої інстанції посилався на положення статей 256, 261, 267 ЦК України щодо строків позовної давності та вважав, що оскільки Банком було змінено строк виконання зобов'язань за кредитним договором надісланням вимоги про дострокове повернення кредитних коштів, то іпотека припинилась після спливу 3-річного строку позовної давності, тобто з 20 червня 2013 року.

Однак, такий висновок суду не ґрунтується на відповідних нормах матеріального і процесуального права.

Згідно ст. ст. 509, 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).

Правила припинення зобов'язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов'язання» розділу І книги п'ятої «Зобов'язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).

Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов'язання норми глави 50 «Припинення зобов'язання» ЦК України не передбачають.

При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.

Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

У зобов'язальних відносинах (стаття 509 ЦК України) суб'єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов'язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов'язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов'язку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб'єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов'язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п'ята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов'язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється.

Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов'язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п'ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»).

Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом.

Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобов'язанням.

Таким чином, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки сам по собі не припиняє основного зобов'язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».

Вказана позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 року у справі № 643/4395/16-ц.

Крім того, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо припинення основного зобов'язання за кредитним договором, оскільки рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 24 лютого 2014 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 12 травня 2014 року стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_10, ОСОБА_11, приватного підприємства «Лавіта» на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № МКЛУ-92-08 від 11.04.2008 року станом на 19.06.2013 року.

Дане рішення суду не виконане, тому відсутні підстави вважати припиненим як зобов'язання за кредитним договором, так і за договором іпотеки.

Підстав для визнання недійсним іпотечного договору позивачем та судом першої інстанції не наведено, тому останній також прийшов до необґрунтованого висновку щодо задоволення даної позовної вимоги.

Враховуючи наведене, судом першої інстанції винесено необгрунтоване рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, яке підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційну скаргу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задовольняє, рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 04 травня 2017 року скасовує та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України необхідно стягнути з ОСОБА_9 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судові витрати, які складаються з коштів по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1818 грн. 96 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів судової палати ,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» - задовольнити.

Рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 04 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_9 до Приватного підприємства «Лавіта», Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про застосування наслідків припинення іпотеки - скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 до Приватного підприємства «Лавіта», Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» про застосування наслідків припинення іпотеки - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_9 на користь Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» судові витрати в сумі 1818 грн. 96 коп.

Рішення набирає чинності з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :