Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1095/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Доповідач Єгорова С. М.
УХВАЛА

Іменем України

13.07.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого судді: Єгорової С.М.

суддів: Дуковського О.Л., Письменного О.А.

із секретарем Савченко Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, на рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 29 березня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок,

УСТАНОВИЛА:

У лютому 2017 року ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок по вул.Орлина (Чапаєва), 49 в с. Великі Трояни Благовіщенського району Кіровоградської області.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що зазначений будинок вона придбала у ОСОБА_5 06 липня 2012 року за 1500 грн. без оформлення договору купівлі-продажу в нотаріальному порядку, оскільки на момент продажу будинку у ОСОБА_5 були відсутні правовстановлюючі документи на цей будинок, а у ОСОБА_2 були відсутні кошти на оформлення будинку. На підтвердження укладеної угоди, ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_2 обумовлену суму коштів та передала будинок у власність покупця, про що надала розписку.

Станом на день звернення до суду в нотаріальному порядку договір купівлі-продажу вказаного будинку не оформлений, оскільки 13 жовтня 2012 року ОСОБА_5І померла. Спадкоємцем після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_4, тому позивач звернулася до нього із позовом про визнання договору дійсним та визнання права власності на житловий будинок.

Рішенням Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 29 березня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат ОСОБА_3 просить скасувати рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 29 березня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги та визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок по вул.Орлина (Чапаєва), 49 в с. Великі Трояни Благовіщенського району Кіровоградської області, з тих підстав, що суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні позову, відступивши від норм матеріального і процесуального права. При розгляді справи не було взято до уваги акт комісії у складі працівників Ульяновського територіального центру від 6 липня 2012 року, яким підтверджується факт передачі ОСОБА_6 коштів в сумі 1500 грн. ОСОБА_5, яка на той час перебувала і проживала у стаціонарному відділенні Ульяновського територіального центру, за проданий спірний будинок. Судом не було взято до уваги вимоги ст.ст. 220, 640 ЦК України, якими регулюються спірні правовідносини щодо визнання дійсним правочину, зокрема договору купівлі-продажу, який підлягає нотаріальному посвідченню, та при застосуванні вказаних норм безпідставно враховувались роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9.

В засідання апеляційного суду позивач та її представники не з'явились, від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 до апеляційного суду надійшла заява про розгляд справи у їхню відсутність, що відповідно до вимог ст. 305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, пояснення відповідача та його представника, які заперечували проти задоволення скарги та скасування судового рішення, вивчивши матеріали справи, перевіривши у межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову за його безпідставністю, суд першої інстанції виходив з того, що належними та допустимими доказами не було доведено факту укладення між ОСОБА_6 і ОСОБА_5 договору купівлі-продажу спірного будинку, а надана позивачем розписка не може свідчити про те, що вказані особи домовилися щодо усіх істотних умов такого договору.

Не було встановлено і законних підстав для визнання за позивачем права власності на спірний будинок.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_4 є спадкоємцем ОСОБА_5, яка померла 13 жовтня 2012 року, про що видано свідоцтво про смерть (а.с.43). ОСОБА_5 проживала і була зареєстрована з 15 грудня 1986 року по день смерті за адресою: Кіровоградська область Ульяновський район с.Великі Трояни вул. Чапаєва, 49, що підтверджується довідкою, виданою Великотроянівською сільською радою Ульяновського району Кіровоградської області ( а.с.44).

Згідно розписки від 06 липня 2012 року ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_6 гроші в сумі 1500 грн. за належний ОСОБА_5 будинок, що знаходиться по вул.Чапаєва, 49 в с. Великі Трояни, який продала ОСОБА_6 і не має матеріальних претензій до останньої, про що підписались свідки: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.10).

Договір купівлі-продажу зазначеного будинку нотаріально не посвідчувався, що не заперечується сторонами.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_8 пояснював, що дійсно 06 липня 2012 року він був запрошений ОСОБА_6 для того, щоб поставити підпис у розписці, але фактично передачі коштів та підписання розписки особисто ОСОБА_5 він не бачив.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Стаття ст. 658 ЦК України передбачає, що право продажу товару належить власникові товару.

Судом не було встановлено, що померла ОСОБА_5 мала правовстановлюючі документи на спірний будинок і мала можливість розпоряджатися будинком, зокрема, продавати його.

Окрім того, норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, яким є договір купівлі-продажу будинку, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.

Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

За змістом ч.1 ст. 218 ЦК України рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків у разі недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом.

Також за положеннями статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Одним зі способів захисту права та інтересу є, зокрема, визнання права.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Отже, враховуючи, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, при застосуванні цієї норми встановлюється, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 6-318цс15.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Судом враховано, що у передбачений законом спосіб позивач не набула право власності на спірний обєкт нерухомості, а тому дійшов обгрунтованого висновку про те, що права позивача не підлягають захисту у обраний нею в даному випадку спосіб, а саме шляхом визнання в судовому порядку права власності на спірний будинок.

Оскільки позивачем у порушення вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України не надано жодних доказів у підтвердження того, що спірне нерухоме майно було придбано за договором купівлі-продажу або існують інші передбачені законом підстави для визнання права власності на спірний будинок, суд правильно зазначив про безпідставність позовних вимог.

Такого висновку суд дійшов з дотриманням вимог ст.ст 60, 212, 215 ЦПК України, зокрема, щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів з урахуванням їх достатності, взаємозвязку доказів у їх сукупності; що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а рішення повинно бути законним і обґрунтованим та стосуватися питань, визначених ст. 214 ЦПК України.

Таким чином, суд першої інстанції, повно та всебічно встановивши обставини справи й визначивши правовідносини, зумовлені встановленими фактами, правильно застосував правові норми та ухвалив законне й справедливе рішення.

Доводи апеляційної скарги і зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку про допущене судом порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, тому відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якої діє ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Ульяновського районного суду Кіровоградської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: