29 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ЄвграфовоїЄ.П., Мостової Г.І.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа - Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обʼєкти нерухомого майна», про визнання права власності,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У грудні 2010 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь» (далі - АГК «Радосинь»), третя особа - Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обʼєкти нерухомого майна» (далі - КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обʼєкти нерухомого майна»), про визнання права власності.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 1998 року вона є членом АГК «Радосинь». На підставі рішення Київради № 5491 від 19 серпня 1999 року кооперативу було надано у постійне користування 5,0031 га землі. 08 червня 1998 року Ватутінська районна державна адміністрація запропонувала АГК «Радосинь» зарезервувати площу в межах 900 кв. м. під учбові класи по правилам дорожнього рухудля потреб району. Проте, у
1999 році адміністрація відмовилась від будівництва. Враховуючи, що будівля вже була запроектована та погоджена з відповідними службами, керівництво кооперативу звернулося до Ватутінської районної державної адміністрації з проханням перепрофілювати запроектовані приміщення під магазини та станцію технічного обслуговування, на що було отримано позитивну відповідь при умові внесення змін у проектну документацію та погодження її з відповідними службами міста.
15 вересня 1999 року на зборах уповноважених членів АГК «Радосинь» їй та іншим членам кооперативу були виділені місця під будівництво блоків № 1, 2, 3 СТО, металевого боксу, а також топкових № 1, 2, 3.
Позивачу особисто були виділені місця під будівництво групи приміщень загальною площею 758,8 кв. м. в блоці № 2, а також частину СТО, площею 289,2 кв. м. Вказує, що на підставі договірної домовленості вона повинна була побудувати вищевказані об'єкти силами генпідрядної організації за свій рахунок, а АГК «Радосинь» передати ці об'єкти їй у власність.
Позивач виконала взяті на себе зобов'язання, натомість відповідач не може передати вказані об'єкти у її власність, оскільки згідно вимог Статуту АГК «Радосинь» прийняття рішень щодо володіння, користування та розпорядження майном на суму більше 500 000 грн відноситься до компетенції загальних зборів. На її звернення голова кооперативу пояснив, що він неодноразово призначав загальні збори, проте зібрати кворум для вирішення даного питання не вбачається за можливе.
Посилаючись на те, що станом на час звернення до суду вона користується побудованими за свій рахунок приміщеннями та сплачує податок на землю, а відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань щодо передання групи приміщень у її власність, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності на 51/100 частин нежитлової будівлі літ. «Г», що складає
289,2 кв. м. від загальної площі 572,9 кв. м., що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1; 49/100 частин нежитлової будівлі літ. «В», що складає 758,8 кв. м. від загальної площі 1 554,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; металевий ремонтний бокс, загальною площею 109,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; зобов'язати КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєструвати вказані об'єкти нерухомого майна.
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня

2010 року позовні вимоги ОСОБА_4 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа - Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обʼєкти нерухомого майна», про визнання права власності задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на:

- 51/100 частин нежитлової будівлі літ. «Г», що складає 289.2 кв. м., від загальної площі 572,9 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- 49/100 частин нежитлової будівлі літ. «В», що складає 758,8 кв. м. від загальної площі 1 554,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- металевий ремонтний бокс, загальною площею 109,1 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції

ОСОБА_5 оскаржив його в апеляційному порядку.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 грудня 2010 року скасовано та увалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа - Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обʼєкти нерухомого майна», про визнання права власності відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судового рішення в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що право власності на результат самочинного будівництва набувається не в загальному порядку, а в спеціальному - на підставі рішення суду, у зв'язку з чим вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню на підставі положень ст. ст. 331, 376, 392 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що нормами ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений обʼєкт нерухомості на підставі судового рішення.

А порушення зобовʼязання за домовленістю між позивачем та АГК «Радосинь» тягне за собою інші правові наслідки, а не визнання права власності, яке регулюється іншими нормами ЦК України.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 є членом АГК «Радосинь» з 1998 року на підставі рішення загальних зборів, що підтверджується довідкою АГК «Радосинь» від 07 грудня 2010 року № 102 (а. с. 11).

Рішенням Київської міської ради від 19 серпня 1999 року № 5/491 АГК «Радосинь» надано у постійне користування 5.0031 га землі в межах згідно з планом землекористування для будівництва з подальшою експлуатацією двоповерхових гаражів по АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом від 03 грудня 1999 року

(а. с. 39-44).

08 червня 1998 року листом № 02-48 Ватутінська районна державна адміністрація запропонувала АГК «Радосинь» зарезервувати площу в межах 900 кв. м. під учбові класи по правилам дорожнього рухудля потреб району (а. с. 52).

Проте, у 1999 році адміністрація відмовилась від будівництва, у зв'язку з чим АГК «Радосинь» звернувся до Ватутінської районної державної адміністрації з питань розміщення СТО та магазинів в блоці «В» в існуючих приміщеннях на території гаражного кооперативу.

Листом № 02-56 від 21 серпня 1999 року кооператив повідомлено, що державна адміністрація не заперечує щодо розміщення на території АГК «Радосинь» СТО та магазинів в існуючих приміщеннях при умові, що замовник внесе зміни в проектну документацію та погодить її з відповідними службами міста (а. с. 51).

Протоколом АГК «Радосинь» № 3 від 15 вересня 1999 року вирішено у зв'язку з відмовою Ватутінської районної державної адміністрації від будівництва учбових класів задовольнити прохання ОСОБА_4 та

ОСОБА_6 про виділення їм площі під будівництво блоку № 2, СТО, металевого ремонтного боксу та топкової № 3 при умові внесення ними пайових внесків в розмірі по 1 500 грн та внесків понад пай у вигляді виконання робіт по закупці і завезенню піску на територію кооперативу за власний рахунок в об'ємі по 35 000 тон.

При цьому, розподілено площу під забудову у такому порядку:

ОСОБА_4 - частину блоку № 2 загальною площею 758,8 кв. м.; частину СТО площею 289,2 кв. м.; металевий ремонтний бокс площею 109,1 кв. м.; ОСОБА_6 - частину блоку № 2 загальною площею 795,3 кв. м.; частину СТО площею 283,7 кв. м.; топкову № 3 площею 45 кв. м. (а. с. 12).

Звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_4 зазначала, що нею виконані взяті на себе зобов'язання щодо будівництва зазначених об'єктів, натомість відповідач ухиляється від виконання домовленості щодо передачі приміщень у власність позивача.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Ні зазначеними нормами, ні нормою статті 331 ЦК України не передбачено виникнення права власності на новостворений об'єкт нерухомості на підставі судового рішення.

Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Аналогічна позиція викладена в Постановах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року справа № 6-244цс14 та від 24 червня 2015 року спарва № 6-318цс15, які відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України, є обов'язковими для всіх субʼєктів владних повноважень та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Частиною 5 ст. 376 ЦК України визначено, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки встановив, що в матеріалах справи відсутні відомості на підтвердження того, що позивач є власником або користувачем земельної ділянки під збудованими спірними об'єктами будівництва, оскільки на підставі рішення Київської міської ради від 19 серпня 1999 року № 5/491 користувачем вказаної ділянки є АГК «Радосинь».

Доводи ОСОБА_4 про те, що у ОСОБА_5 відсутнє право на оскарження рішення суду першої інстанції, скільки останній не є членом кооперативу, спростовуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме: свідоцтвом про право власності від 23 жовтня 2008 року, з якого вбачається, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належить гаражний бокс НОМЕР_1 в АГК «Радосинь» (а. с. 101), а також довідкою АГК «Радосинь» № 84 від 14 серпня 2008 року (а. с. 100), з якої вбачається, що ОСОБА_5 є членом АГК «Радосинь» згідно зборів уповноважених протоколу

№ 1 від 27 травня 1997 року.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року, тому що судове рішення законне та обґрунтоване.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

рішення апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Автогаражного кооперативу по експлуатації гаражів та зберіганню транспортних засобів «Радосинь», третя особа - Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на обʼєкти нерухомого майна», про визнання права власності залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Г.І. Мостова