АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Борденюк В.В.
№ 22-ц/796/2799/2017 Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Панченка М.М.

при секретарях: Майданець К.В., Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА», правонаступником якого є ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2015 року ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» звернувся до суду з позовом в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_4 на користь ПАТ «БАНКЗОЛОТІ ВОРОТА» заборгованість за кредитним договором №253/07-А від 26.11.2007 року, що станом на 24.07.2015 року становить 25045,47 грн., яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом в сумі 552,90 доларів США, що еквівалентно 12270,49 грн.; простроченої заборгованості по відсотках в розмірі 34,75 доларів США, що еквівалентно 764,92 грн.; простроченої заборгованості по комісії 4184,79 грн.; пені за простроченим кредитом в сумі 6771,14 грн.; пені за простроченими відсотками в сумі 271,63 грн.; пені за простроченою комісією в розмірі 882,50 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2016 року позов ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА»заборгованість за договором №253/07-А про надання споживчого кредиту у розмірі 25045,47 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 250,45 грн.

У задоволенні позову ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» до ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд у своєму рішенні послався на те, що під час судового розгляду було встановлено факт неналежного виконання ОСОБА_1 своїх договірних зобов'язань та наявності заборгованості, що підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості і випискою з особового рахунку позичальника.

Вказував, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Посилався на те, що суд не звернув увагу, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому банк нараховував, а відповідач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок боржника, що є незаконним.

Таким чином, суд не перевіривши розрахунку заборгованості позичальника помилково встановив, що позивач має право на стягнення комісій за кредитним договором, що є неправомірним.

Крім того, суд не врахував, що ОСОБА_1 було сплачено 26488,78 грн. комісійної винагороди позивачу, що в свою чергу дає змогу стверджувати, що відповідач таким чином в повному обсязі виконав свої зобов'язання перед банком.

В судовому засіданні апеляційного суду за клопотанням позивача ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» був залучений в якості правонаступника позивача ОСОБА_3 у зв'язку з укладенням між останніми 12.04.2017 року договору №154 по відступлення права вимоги за: договором 253/07-А про надання споживчого кредиту від 26.11.2007 року, укладеного між ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» та ОСОБА_1, за договором застави від 26.11.2007 року укладеного між ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» та ОСОБА_1, та за договором поруки № 253/П-А-07 від 26.11.2007 року, укладеного між ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» та ОСОБА_4

В судовому представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог в цій частині та відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_4 на користь банку суд першої інстанції виходив з того, що зобов'язання за договорами поруки, укладеного між банком та ОСОБА_4 є припиненими.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 26.11.2007 року між ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір про надання споживчого кредиту№253/07-А за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику у тимчасове платне користуваннягрошові кошти (кредит) в розмірі 18432 доларів США, а позичальник зобов'язався на умовах передбачених договором повернути кредит у терміни, встановлені графіком платежіву розрізі сум погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань позичальника за кожним платіжним періодом з розписом сукупної вартості кредиту, але не пізніше 24.11.2014 року, та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 10,5%.

Пунктом 2.3 договору визначено, що за користування кредитом після закінчення строку (з урахуванням графіку погашення-додаток №1 до договору) на який було надано кредит (з урахуванням додаткових угод до договору), проценти сплачуються позичальником за ставкою на 5 процентних пунктів вищою ніж та, яка визначена у п.1.1 договору.

Згідно з п.3.2.5. кредитного договору позичальник зобов'язується сплачувати банку щомісячно, з першого по сьоме число (включно) з місяця наступного за місяцем, у якому було надано кредит, комісійну винагороду за розрахунковщ-касове обслуговування кредитної заборгованості позичальника в розмірі 0,2% від суми кредиту, визначеної в п.1.1. договору , на рахунок НОМЕР_1, без ПДВ, а також одночасно з остаточним поверненням кредиту.

Банк здійснює нарахування комісії за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості позичальника в розмірі 0,2% від суми кредиту, визначеної в п.1.1. договору, щомісячно в перший робочий день місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому було надано кредит, у валюті кредиту (для кредитів у національній валюті) або у гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на день нарахування (для кредитів в іноземній валюті).

У випадку несплати комісійної винагороди у встановлений строк, наступного робочого дня вона вважається простроченою і відображається банком на рахунку прострочених доходів №3579.

Позичальник зобов'язується в день укладення договору сплатити банку комісію за надання кредиту у розмірі 0,99% від суми кредиту, визначеної в п.1.1 договору, на рахунок НОМЕР_2, без ПДВ. Комісія за надання кредиту нараховується в день укладення договору у валюті кредиту (для кредитів у національній валюті) або у гривневому еквіваленті по офіційному курсу НБУ на день нарахування (для кредитів в іноземній валюті). У випадку несплати комісійної винагороди у встановлений строк наступного робочого дня вона вважається простроченою і відображається банком на рахунку прострочених доходів (п.3.2.6. кредитного договору).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 26.11.2007 року між ПАТ «БАНКЗОЛОТІ ВОРОТА» та ОСОБА_4був укладений договір поруки №253/П-А, відповідно до умов якого ОСОБА_4 зобов'язалася перед кредитором у повному обсязі за порушення боржником зобов'язань за кредитним договором, а саме: за повернення кредиту у сумі 18432 доларів США не пізніше 25.11.2014 року, сплату процентів за користування кредитом за ставкою 10,5% річних, сплату неустойки за несвоєчасну сплату процентів та повернення кредиту, сплату збитків кредитора у зв'язку з неналежним виконанням боржником зобов'язань за кредитним договором.

Позивач виконав свої зобов'язання надавши відповідачу ОСОБА_1 кредитні кошти.

Проте, відповідач ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим у ОСОБА_1 станом на 24.07.2015 року утворилась заборгованість за кредитним договором №253/07-А від 26.11.2007 року в розмірі 25045,47 грн., яка складається з: простроченої заборгованості за кредитом в сумі 552,90 доларів США, що еквівалентно 12270,49 грн.; простроченої заборгованості по відсотках в розмірі 34,75 доларів США, що еквівалентно 764,92 грн.; простроченої заборгованості по комісії в розмірі 4184,79 грн.; пені за простроченим кредитом в сумі 6771,14 грн.; пені за простроченими відсотками в сумі 271,63 грн.; пені за простроченою комісією в розмірі 882,50 грн.

За змістом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст.549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 1 ст.530 встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

А тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині стягнення з боржника ОСОБА_1 на користь ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» заборгованості за кредитним договором.

Статтями 553 та 554 ЦК України передбачено, що поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Зі змісту ст.ст.559, 598 ЦК Україна вбачається, що припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Термін «порука», застосований законодавцем у ч.1 ст.559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки припинення поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Результат аналізу зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

При цьому зазначене положення не виключає можливості пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Аналіз ч.4 ст.559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права (строком позовної давності), а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Якщо договір поруки припинився (у тому числі й на підставі непред'явлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому всі права та обов'язки сторін за цим договором слід вважати припиненими.

Так,закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з вимогою до поручителя, якою може бути лише позов, заявлений кредитором до поручителя в судовому порядку.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Так, у п.1.1 договору №253/07-А про надання споживчого кредиту встановлено, що договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання боржником зобов'язань до 25.11.2014 року, а з позовом до суду про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_4 банк звернувся 07.08.2015 року (а.с.1 том 1).

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» про стягнення заборгованості з поручителя ОСОБА_4, оскільки договір поруки №253/П-А від 26.11.2007 року, укладений між ПАТ «БАНК ЗОЛОТІ ВОРОТА» та ОСОБА_4 є припиненим на підставі ч.4 ст.559 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не перевірив розрахунку заборгованості та не врахував сплату ОСОБА_1 комісійної винагороди колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції при ухваленні рішення відповідно до ст.212 ЦПК України оцінив докази з урахуванням вимог ст.ст. 58, 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. При цьому відповідачем ОСОБА_1, згідно з ст. ст.10, 60 ЦПК України не було надано доказів на підтвердження того, що позивачем розрахунок заборгованості здійснено неправильно та не було наданого свого контрозрахунку. Як вбачається з пояснень представника позивача, банком в суді першої інстанції надавалися розрахунку на підтвердження розміру заборгованості ОСОБА_1 в яких були враховані сплачені боржником кошти та виписки по рахунку на яких відображені банківські операції та зазначені всі кошти, які вносилися боржником на погашення кредиту.

Доводи апелянта щодо неправомірної вимоги банку про стягнення комісії за розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості колегія суддів вважає безпідставними, оскільки умова договору щодо сплати комісії (п.3.2.5) недійсною не визнавалась, а відповідно до положень ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді апелянт не надав будь-яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набираєзаконної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді