Справа №477/457/17 17.07.2017 17.07.2017 17.07.2017
Провадження №22-ц/784/1613/17
Справа № 477/457/17 Головуючий у І інстанції Семенова Л.М.
Провадження № 22ц/784/1613/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
У Х В А Л А

іменем України

17 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенко О.І. та Серебрякова Т.В.,

із секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі:

позивачів - ОСОБА_2 ОСОБА_3

відповідача - ОСОБА_4

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 червня 2017 року, ухваленого в цивільній справі за позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про надання онукові дозволу на поїздку до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, -

у с т а н о в и л а :

15 березня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пред'явили зазначений позов, який обґрунтували наступним.

Вони є рідними бабусею та дідусем ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, матір'ю якого є їх невістка - відповідач по даній справі, а батьком - їх рідний син - ОСОБА_6.

На сьогодні шлюбні відносини між батьками дитини фактично припинені, вони проживають окремо, а їх шлюб знаходиться на стадії розірвання.

З припиненням подружніх стосунків між батьками виник спір щодо місця проживання сина ОСОБА_7, до вирішення якого дитина проживала разом із відповідачкою, а останнім часом - зі своїм батьком.

Оскільки, невістка перешкоджала їм у спілкуванні з онуком, то позивачі пред'явили до неї та ОСОБА_8 про усунення перешкод у вільному спілкуванні з онуком, який, рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 квітня 2015 року був задоволений частково.

Рішенням апеляційної інстанції від 14 травня 2015 року назване рішення районного суду - було змінено, ним визначено право позивачів на безперешкодне спілкування з онуком у літній період з 01 червня по 31 серпня щорічно не менше одного місяця за місцем, обраним ними.

Рішення суду ІІ інстанції, не будучи оскарженим, набрало законної сили і перейшло на стадію примусового виконання.

Посилаючись на те, що вони обрали для спілкування з онуком у літній період тимчасово окуповану територію АР Крим, бо мають у власності в м. Євпаторії будинок, облаштований усіма зручностями для відпочинку та оздоровлення їхнього онука, який вже не один раз туди приїжджав, а мати дитини категорично проти цього, просили надати дозвіл ОСОБА_5 на виїзд за межі України до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим у літній період з 01 липня по 31 серпня 2017 року без згоди та супроводу матері ОСОБА_4

06 червня 2017 року ними була подана заява про зміну предмету позову, в якій вимога про «виїзд з України» замінено на вимогу «про поїздку» ОСОБА_5 до тимчасово окупованої території АР Крим у період з 01 липня по 31 серпня 2017 року.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі за його недоведеністю.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали на це рішення апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати і ухвалити нове - про задоволення їх позову.

Скаргу обґрунтовували тим, що суд підійшов до вирішення справи упереджено й не об'єктивно, неповно з'ясував обставини справи, що мають значення для правильного її вирішення, невірно встановив предмет доказування, ігнорував наданні докази та надавав переваги доводам протилежної сторони, а також неправильно застосував норми матеріального права й процесуального права, що у своїй сукупності привело до ухвалення ним хибного рішення.

Апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржене рішення суду 1 інстанції залишити без змін, оскільки суд постановив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Вирішуючи позов таким чином, як викладено у оскарженому судовому рішенні, районний суд виходив з того, що законних підстав для надання дозволу на виїзд онука позивачів за межі України до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим немає, а тому у позові слід відмовити.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, його висновки щодо них та результату вирішення справи вважає вірними, обґрунтованими й законними.

Так, за Конституцією України, статтею 27 ЦПК України та пунктом 1 статі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній фізичній особі гарантовано судовий захист їх інтересів, який здійснюється в порядку цивільного судочинства.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, статей 1, 3-4, 10-11, 303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Такий розгляд проводиться, виходячи із загальних засад цивільного законодавства про: неприпустимість свавільного втручання держави у сферу особистого життя людини, її цивільного права та інтересу; справедливість; добросовісність та розумність.

В порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна фізична особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України (ч. 2 ст. 16 ЦК України) і обраний позивачем.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Для цього, він розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.

Відповідно до статей 10, 59, 60, 213 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 58 - 59, ч.3 ст. 61, 212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 60 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Оспорюване рішення у повній мірі відповідає виписаному.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України).

При цьому, згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з положеннями ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Права діда та бабки є похідними від права батьків дитини.

За ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року предметом основної турботи та основним обов'язком саме батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно вимог ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України.

Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Законодавство України передбачає також можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини - п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року за №57.

При цьому, таке судове рішення ухвалюється по спору між батьками, а не між одним з батьків і дідусем та бабусею з будь-якої лінії спорідненості.

За загальними правилами, встановленими Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 (з наступними змінами), оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, а виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

У нормативно-правовому полі визначено і порядок в'їзду-виїзду на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного.

Відповідно до Порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 р. № 367 - в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред'явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57.

Згідно ж названих пунктів зазначеної постанови, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1)за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2)рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі.

Отже, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), лише по спору між батьками, а не як не по спору між матір'ю та батьками чоловіка, як у даній справі.

За такого позов ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не міг бути задоволений, перш за все з названої підстави.

По друге, не міг він бути задоволений і з тієї підстави, що між батьками ОСОБА_5 існує справа про визначення порядку проживання дитини, ухвалою по якій, в порядку забезпечення позову, ОСОБА_6 заборонено вивозити дитину з місця проживання.

Більше того, спори щодо виїзду дитини без згоди та супроводу другого з батьків стосуються виїзду за межі України, в той час, як по даній справі має місце виїзд дитини на іншу територію України, де позивачі мають у власності квартиру, А тому, побоювання відповідача про можливість неповернення дитини до Миколаєва є більш чим обґрунтованими.

За такого, у позові слід відмовити.

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і суд 1 інстанції, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає, а тому її слід відхилити.

Стосовно ж тверджень осіб, які подали апеляційну скаргу про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції позову, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 315ЦПК України, колегія суддів судової палати,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двох місяців може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І. Галущенко

Т.В.Серебрякова