Справа № 720/506/17
Провадження № 2/720/399/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року Новоселицький районний суд Чернівецької області

в складі: головуючого судді Ляху Г.О.

за участю секретаря Лупу О.Д.

представника позивачки ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Новоселиця цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

В березні 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачки про визнання права власності на спадкове майно, посилаючись на те, що 17 липня 2016 року помер її батько ОСОБА_4, після смерті якого відкрилася спадщина на домоволодіння, яке розташоване по вул. Грушевського (колишня Кошевого), № 26 в с. Тарасівці Новоселицького району. Вона як спадкоємець по заповіту своєчасно прийняла спадщину. Однак, оскільки при житті спадкодавець не отримав правовстановлюючих документів на домоволодіння, вона не може оформити на себе право власності на вказане спадкове майно. Просила суд визнати за нею право власності на домоволодіння в порядку спадкування.

В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав та просив задовольнити позовні вимоги.

Відповідачка в судове засідання не зявилася, однак направила на адресу суду заяву, в якій позов визнала в повному обсязі, посилаючись на те, що спадкове домоволодіння належала як забудовнику померлому ОСОБА_4, який при житті заповів його позивачці.

Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що по Грушевського, № 26 в с. Тарасівці Новоселицького району Чернівецької області розташовано домоволодіння, яке складається з житлових будинків літера «А», «Б» та господарських споруд.

Дане домоволодіння станом на 1990-1991 роки, до набрання чинності Закону України «Про власність», відносилося до категорії робочих дворів, головою якого був ОСОБА_4, який помер 17 липня 2016 року.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилається на відсутність правовстановлюючих документів спадкодавця на домоволодіння, а також на належність домоволодіння її померлому батькові як таке, що було побудовано за його особисті кошти, не дивлячись на те, що у домоволодінні також проживає вона з її матірю ОСОБА_3 відповідачкою у справі.

Дані обставини підтвердила також і відповідачка ОСОБА_3 у своїй заяві на адресу суду, посвідченій в Тарасовецькій сільській раді 29 травня 2017 року.

Вирішуючи даний позов, суд виходить з того, що шлюбно-сімейне законодавство, яке діяло до 2004 року (ст.ст. 24, 26 КпШС України) визначило майно, яке не поступає у спільну сумісну власність обох з подружжя, а є об'єктом права особистої (приватної) власності одного з них.

Більше деталізовано поняття особистої приватної власності подружжя надає ст. 57 СК України, відповідно до якої майно, набуте особою за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, є особистою приватною власністю такої особи (дружини чи чоловіка).

Відповідно до розяснень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Також слід зазначити, що відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22 грудня 2005 року № 20 роз'яснено, що положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону. До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство.

Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року.

У відповідності до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністерства юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року підтвердженням належності будинку служила відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки.

У період чинності Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української СРСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року державна реєстрації нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Інструкція втратила чинність згідно із наказом державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56.

Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, введення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради.

Домоволодіння побудовано ОСОБА_4 на відведеній йому для вказаної мети земельній ділянці та зареєстровано в сільській раді в погосподарській книзі із наданням відповідної адресної частини, що підтверджується довідкою Тарасовецької сільської ради № 304 від 21 лютого 2017 року.

Вказане, свідчать про те, що житлові будинки та господарські споруди вказаного домоволодіння побудовані відповідно до діючого на час їх будівництва законодавства, належним чином були зареєстровані органом місцевого самоврядування і належали ОСОБА_4 на праві особистої власності як забудовнику за власні особисті кошти.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на все вказане домоволодіння.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

За змістом статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Статтею 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлений у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до заповіту, який був складений 05 жовтня 2007 року та посвідчений секретарем Тарасовецької сільської ради Новоселицького району, спадкодавець ОСОБА_4 заповів позивачці ОСОБА_2 все своє майно.

Як вбачається з заяви ОСОБА_3, яка наявна в матеріалах спадкової справи остання відмовилась від обовязкової частки у спадщині після смерті ОСОБА_4.

Позивачка своєчасно прийняла спадщину після смерті свого батька ОСОБА_4, оскільки на час смерті спадкодавця 17 липня 2016 року постійно проживала разом із ним, що підтверджується довідкою Тарасовецької сільської ради Новоселицького району № 816 від 29 березня 2017 року.

Однак, у звязку із смертю спадкодавця та відсутністю за ним правовстановлюючих документів на домоволодіння, нотаріальна контора відмовила позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину на домоволодіння.

Враховуючи, що позивачка є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 та спадщину прийняла своєчасно, інших спадкоємців не має, то суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, у звязку із чим позов слід задовольнити.

На підставі ст.ст. 328, 1218, 1223, 1268, 1269, 1270 ЦК України, суд керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208-218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати право власності ОСОБА_2 на домоволодіння, яке складається з житлових будинків літера «А», «Б», літньої кухні літера «В», навісу літера «Г», колодязя № 1, огорожі № 2-3, вигрібної ями № 4 та яке розташовано по вул. Грушевського, № 26 в с. Тарасівці Новоселицького району Чернівецької області, в порядку спадкування за заповітом після смерті свого батька ОСОБА_4.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Чернівецької області через Новоселицький райсуд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: