Справа № 161/1922/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л.В.
Провадження № 22-ц/773/6/17 Категорія: 27 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 вересня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів -Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Галицька І. П.,

з участю: представника позивача Войдюка Р.В.,

представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк"(далі - ПАТ"ОТП Банк") до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представників ОСОБА_5, ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2016 року, -

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» звернулося до суду з вищевказаним позовом, зазначивши, що 12 червня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «ОТП Банк», та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №ML-А03/100/2008, відповідно до умов якого Позивач надав Відповідачу кредит у розмірі 260 000 доларів США на споживчі цілі.

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за вищеназваним договорами між ЗАТ «ОТП Банк»» та ОСОБА_3 12.06.2008 року укладено договір поруки №SR-А03/100/2008.

В порушення п.1.5.1 Кредитного Договору відповідач не здійснює погашення кредиту у розмірі та строки, визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів.

Відповідно до п.1.9.1 Кредитного договору, банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань у випадку невиконання зобов'язань боржником за цим договором.

Поручитель також не виконує передбачених п.3.2 Договору поруки та взятих на себе зобов'язань.

Станом на 27.10.2014 року заборгованість за кредитним договором складає 3123040.03 грн., з яких залишок заборгованості за кредитом 226474.40 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України з розрахунку 1 долар США - 12.95 грн. складає 2932843.48 грн., сума відсотків за користування кредитом складає 14 610.14 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України з розрахунку 1 долар США - 12.95 грн. складає 189 201.31 грн., сума пені - 995 грн.

У зв'язку з цим позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 3 123 040. 03 грн. кредитної заборгованості та понесені судові витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28.01.2015 року позов Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк»» задоволено. Постановлено стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача 3 123 040. 03 грн. кредитної заборгованості та понесені судові витрати у сумі 3 654 грн. по 1827 грн. з кожного з відповідачів.

Не погодившись із таким рішенням суду, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3, їх представники ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу. Із некоректно викладеного змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідачі та їх представники вважають рішення незаконним, постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просять рішення скасувати та постановити ухвалу про залишення позову без розгляду. Зазначають про нікчемність кредитного договору, який укладений всупереч Декрету КМ України «Про систему валютного кредитування і валютного контролю», Конституції України, Закону України «Про Національний банк України» Закону України «Про захист прав споживачів» неповноважними представниками банку.

Під час апеляційного розгляду даної справи відповідачі та їх представники апеляційну скаргу підтримали, представник відповідача апеляційну скаргу заперечив. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов та стягуючи солідарно з відповідачів 3 123 040,03 грн. кредитної заборгованості суд першої інстанції виходив із доведеності факту порушення відповідачем ОСОБА_2 умов кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту, а відповідачем ОСОБА_3 - зобов'язань за договором поруки.

Такий висновок суду відповідає обставинам справи та підтверджується зібраними у справі доказами.

Так, відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що 12.06.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк»» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №ML-А03/100/2008, відповідно до умов якого Позивач надав Відповідачу кредит у розмірі 260 000 доларів США для придбання нерухомого майна, з визначеною датою остаточного розрахунку 11 червня 2030 року, зі сплатою плаваючої процентної ставки (4,49% річних + FIDR), а позичальник зобов'язувався повертати кредит шляхом сплати ануїтентних платежів - рівними щомісячними платежами та сплачувати проценти у строки та розмірі, вказаними у Графіку платежів, який є невід'ємною частиною кредитного договору (т.ІІ а.с.76-80).

16.02.2008 року між сторонами укладено додатковий договір до кредитного договору від 12.06.2008 року, яким викладено Графік платежів у новій редакції, визначені порядок застосування п. 2.1.4 - 2.1.6, кредитного договору, уточнені інші умови договору( т. І а.с. 11).

На підставі кредитної заявки ОСОБА_3 від 12.06.2008 року вищевказана сума коштів була перерахована з кредитного рахунку на поточний рахунок позичальника ( т. ІІ а.с. 3).

Дослідженою судом апеляційної інстанції випискою по поточному рахунку та оригіналом валютного меморіального ордера від 12.06.2008 року підтверджується перерахування кредитних коштів на поточний рахунок, указаний боржником у кредитній заявці ( т. ІІ а.с. 5-10, 197).

З метою забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за вищевказаним кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 12.06.2008 року укладено договір поруки №SR-А03/100/2008 згідно з п. 1.1 та п. 1.2 якого остання зобов'язувалась солідарно із позичальником ОСОБА_2 відповідати за зобов'язаннями останнього перед банком, які виникають із вищевказаного кредитного договору у повному обсязі таких зобов'язань ( т.І а.с. 12).

16.02.2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено додатковий договір № 1 до договору поруки від 12.06.2008 року, у якому викладено у новій редакції п.2.1 договору поруки, доповнено договір п. 2.2.1, цими пунктами визначено порядок сплати процентів та обумовлено про забезпечення боргових зобов'язань у повному розмірі у разі зміни їх розміру. (т. І а.с. 43).

Відповідно до Статті 1 Статуту, який був затверджений рішенням Загальних зборів акціонерів № 62 від 19.04.2013 року та Статуту, затвердженого рішенням Загальних зборів від 15.12.2015 року, Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» є правонаступником усіх прав і обов'язків Закритого акціонерного товариства «ОТП Банк». У статті 3 цих Статутів визначено, що Банк має повну та скорочену офіційну назви: Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та АТ «ОТП Банк» (т.І а.с. 78-823, т.ІІ а.с. 96-98). Наведеним спростовуються доводи представника ОСОБА_4 про те, що між відповідачами та АТ «ОТП Банк» не виникало ніяких правовідносин.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Як убачається з наданого позивачем розрахунку, відповідач ОСОБА_2 порушив виконання зобов'язання, станом на 27.10.2014 року заборгованість ОСОБА_2 за тілом кредиту становить 3123040,03 грн., з яких залишок заборгованості за кредитом 226474,40 доларів США, сума відсотків за користування кредитом складає 14 610,14 доларів США, сума пені - 995 грн.(т.ІІ а.с. 247-248).

Згідно з ч.2 ст. 1050, ч.2 ст. 1054 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу

Письмова вимога банку від 9.07.2014 року про дострокову сплату заборгованості, яка ґрунтується на вимогах п.1.9.1 кредитного Договору, 2.1.3 умовам додаткового договору № 1 від 16.02.2009 року, п. 1.2, 3.1, 3.2 договору поруки, позичальником ОСОБА_2 та його поручителем ОСОБА_3 не виконана (т.ІІ а.с.13, 16).

У зв'язку з невиконанням цієї вимоги боржниками, банк звернувся з позовом до суду на підставі ч.2 ст. 1050, ч.2 ст. 1054 ЦК України та вищеназваних пунктів договорів.

Відповідно до частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Відповідачами та їх представниками не надано суду не тільки доказів, а й пояснень чи заперечень, які б стосувалися виконання ними зобов'язань за кредитним договором, погашення кредиту відповідно до Графіка, який є невід'ємною частиною договору, сплату коштів у сумі іншій, ніж зазначено банком у розрахунку, а також доказів, у тому числі квитанцій про сплату кредиту, які спростовують наданий банком розрахунок заборгованості.

Згідно принципом диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. І ст. 11 ЦПК України).

Оскільки відповідачами будь-яких доказів на спростування позовних вимог не надано, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, дослідивши подані сторонами докази та надавши їм належну правову оцінку, обґрунтовано дійшов висновку про порушення відповідачами договірних зобов'язань та необхідність дострокового стягнення з них солідарно на користь банку заборгованості за тілом кредиту, яка становить 226474,40 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України з розрахунку 1 долар США - 12,95 грн. складає 2932843,48 грн., сума відсотків за користування кредитом складає 14 610,14 доларів США, що згідно офіційного курсу Національного банку України з розрахунку 1 долар США - 12,95 грн. складає 189 201,31 грн., сума пені - 995 грн.

Апеляційним судом на підставі наведених вище доказів встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 надано кредит в іноземній валюті - доларах США. У позовній заяві банк просить стягнути заборгованість у гривневому еквіваленті, вирахувавши цей еквівалент виходячи із офіційного курсу долара США, встановленого Національним банком України станом на 27.10.2014 року, виходячи з розрахунку 1 долар США -12.95 грн. Під час розгляду справи, незважаючи на збільшення курсу долара США, банк позовних вимог не змінював. Представник позивача пояснив заявлення вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором у гривневому еквіваленті існуючою на час подання позову судовою практикою. Така вимога не порушує прав та інтересів відповідачів з урахуванням здорожчання валюти, не суперечить положенням ст. 524 ЦК України щодо валюти зобов'язання, не є зміною зобов'язання у розумінні ст. 525 ЦК України та узгоджується з наданим позивачу правом вибору способу захисту, передбаченого законом, як особі, яка звернулася за захистом свого права (ст. ст. 3, 4, 11 ЦПК України). До того ж, представник відповідача у своїх поясненнях під час розгляду справи наголошував, що зобов'язання повинні виконуватись у національній валюті гривня.

Правомірність надання кредиту в іноземній валюті підтверджується банківською ліцензією № 191 від 08.11.2006 року, дозволом № 191-1 від 08.11.2006 року, Додатком до дозволу № 191-1 від 08.11.2006 року, виданими ЗАТ «ОТП Банк» Національним Банком України (т.ІІ а.с. 113-115), і це відповідає положенням статті 47 «Про Національний банк України», а тому доводи представника відповідача про відсутність такого права у кредитора - позивача у справі, недотримання положень ст. 32 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 99 Конституції України є безпідставними.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Волинської області від 24 травня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про визнання недійсними кредитного договору та право чинів забезпечення. (справа № 161/1755/16ц).

Кредитний договір №ML-А03/100/2008 від 12.06.2008 року та додатковий договір до нього від 16.02.2009 року , укладені між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_2, договір поруки №SR-А03/100/2008 укладений 12.06.2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 та додатковий договір до договору поруки між цими ж сторонами від 12.06.2008 року не визнавались судом недійсними, їх недійсність не передбачена законами, на які посилаються відповідачі та їх представники в апеляційній скарзі, отже, ці правочини є правомірними.

Доводи представника відповідачів про нікчемність кредитного договору як такого, що порушує публічний порядок грунтується на помилковому тлумаченні змісту ст. 228 ЦК України та обставин справи, тому не може слугувати підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Апеляційний суд відхиляє аргументи представника ОСОБА_4 про порушення судом норм статтей 215, 216, 533 ЦК України, ст. 4 Декрету КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрету), ст. 32 Закону України «Про Національний банк України», та про підписання кредитного договору некомпетентними особами, оскільки вони не стосуються предмету спору -вимоги банку про стягнення кредитної заборгованості. Зокрема, зазначені статті Цивільного кодексу України не підлягають до застосування при вирішенні даного спору, оскільки регулюють правовідносини щодо чинності правочинів, положення ст. 4 Декрету визначають порядок використання надходжень у іноземній валюті.

Відповідачі та їх представники зазначають серед інших правових підстав вимог апеляційної скарги статтю 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі-Закону), статтю 22 Конституції України.

Із системного аналізу ст. 22 Закону вбачається, що ця норма визначає права споживача на судовий захист у разі звернення такого споживача до суду, у тому числі право споживача на відшкодування моральної(немайнової)шкоди, та звільнення від сплати судового збору. У справі, що розглядається, до суду за захистом своїх прав звернувся не споживач, а банк. У статті 22 Конституції України містяться положення, згідно з якими права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Виходячи з наведеного, покладення на боржника та поручителя відповідальності за невиконання зобов'язань, передбачених кредитним договором і договором поруки, які є чинними, не порушує положень ст. 22 Конституції України та статті 22 Закону.

Повноваження представника ОСОБА_7 на вчинення підпису при зверненні банку з позовом до суду підтверджені Довіреністю від 25.03.2014 року, підписаною ОСОБА_8, ОСОБА_9, копією Статуту копією витягу та виписки з ЄРДПО, витягом з рішення правління АТ «ОТП Банк» від 21.09.2012 року, згідно з якими довіреності має право підписувати голова Правління Банку (ОСОБА_10), один із членів Правління, ОСОБА_11, ОСОБА_8, ОСОБА_9 (т. І ,а.с.65-73, 75), відтак вимога відповідачів та їх представників про залишення позовної заяви без розгляду не грунтується на законі.

Зазначення в апеляційній скарзі про не застосування судом першої інстанції ухвали апеляційної суду Волинської області та ухвали ВССУ, апеляційним судом відхиляється, оскільки у тексті не міститься посилання ні на номер справи, ні на її назву, а також не наведені мотиви, з яких ці рішення мали б ураховуватись при розгляді даної справи.

Інші доводи апеляційної скарги не містять належного та чіткого викладення вимог, перевантажені неділовою лексикою, що позбавляє апеляційний суд можливості надати їм спростування.

Відповідно до положень частини І статті 303 ЦПК України, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги та .скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 303,304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх представників ОСОБА_5, ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 січня 2016 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: