АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И [1]

06 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Прокопчук Н.О.

суддів: Саліхова В.В., Семенюк Т.А.

при секретарі: П'ятничук В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року

в цивільній справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа: Печерський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві про встановлення факту проживання на території України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.05.2017 року заяву ОСОБА_2 про встановлення факту проживання на території України було залишено без розгляду у зв'язку з наявністю спору про право та необхідністю звернення з вказаними вимогами до суду в порядку позовного провадження відповідно до ч. 4 ст. 256 ЦПК України.

Не погодившись з такою ухвалою суду ОСОБА_1, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_2, звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій ставить питання про скасування даної ухвали суду та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. Вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права. Зазначає, що із заяви ОСОБА_2 убачається, що вона просила встановити факт її проживання в Україні станом на 13.11.1991 р., що необхідно їй для отримання громадянства, а відтак та обставина, що від встановлення зазначеного факту залежить виникнення у заявника права на громадянство України не свідчить про існування спору про таке право, оскільки встановлення вказаного факту не може вплинути на цивільні права чи обов'язки інших фізичних чи юридичних осіб. Вказує, що встановити факт проживання на території України станом на 13.11.1991 р. в порядку позовного провадження неможливо, оскільки в даному випадку немає відповідача, який порушував чи оспорював право позивача.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав з підстав ,наведених в ній.

Представник Печерського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві Підгородецька Н.В. пояснила,що подані ОСОБА_2 документи не дають підстав для висновку про її постійне проживання у 1991 році на території України й тому їй було рекомендовано звернутися із заявою до суду про встановлення цього факту.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали в цих межах, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Залишаючи заяву ОСОБА_2 про встановлення факту проживання на території України без розгляду суд першої інстанції виходив з того, що вимоги заявника про встановлення даного факту з метою підтвердження належності заявника до громадянства України не можуть бути предметом розгляду в окремому провадженні, оскільки не охоплюються поняттям непозовного цивільного судочинства, у порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності юридичного факту, а також вважав, що виходячи з підстав та предмету заявлених ОСОБА_2 вимог існує спір про право, а відтак заявнику необхідно звернутися із вказаними вимогами до суду в порядку позовного провадження.

Проте, погодитися з такими висновками судді у повній мірі не можна.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У заяві фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено причини неможливості одержання документів, що посвідчують цей факт, і до заяви додається довідка про неможливість відновлення втрачених документів (ч. 2 ст. 258 ЦПК України).

Обґрунтовуючи свої вимоги ОСОБА_2 вказувала, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. П'ятигорськ, Ставропольського краю, СРСР. Після досягнення 16-віку у встановленому на той час порядку була документована паспортом громадянина СРСР. В подальшому, після досягнення заявником 25-річного віку, за місцем попереднього проживання м. П'ятигорськ в її паспорт громадянина СРСР компетентними органами проставлено дані про належність заявника до громадянства Російської Федерації, а згодом нею був отриманий паспорт громадянина Російської Федерації.

Разом з тим, в період з 20.10.1988 р. по 01.07.1993 р. вона проходила навчання в Державній академії легкої промисловості України та була зареєстрованою у гуртожитку АДРЕСА_1. Таким чином, станом на 13.11.1991 р. (дату набрання чинності Закону України «Про громадянство України») вона постійно проживала на території України, що в розумінні положень п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 вищевказаного Закону України, на думку заявника, є підтвердженням її належності до громадянства України.

Необхідність звернення до суду із даною заявою зумовлена вимогами п. 9 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27.03.2001 р. № 215, відповідно до якого для встановлення належності до громадянства України особа, яка проживала на території України станом на 13.11.1991 р. та перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в України на зазначену дату, подає заяву про встановлення належності до громадянства

Згідно з пп. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Тому, встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності зазначеним вище Законом України.

ЗгЗЗЗзззідно з роз'ясненнями, викладеними у листі Верховного Суду України від 01.01.2001 р. «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК України суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Отже дана категорія справ підлягає розгляду в порядку окремого провадження, а тому висновок суду першої інстанції про те, що заявником обрано невірний спосіб судового захисту є помилковим.

До того ж із змісту поданої ОСОБА_2 заяви не убачається спору про право,а тому висновок суду в цій частині є необґрунтованим.

За викладених обставин оскаржувана ухвала судді підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені та в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року скасувати з передачею питання на новий розгляд.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий:

Судді:

Справа № 757/112024/17-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/8061/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Гладун Х.А.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Прокопчук Н.О.