У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Донецької області від 19 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 2 жовтня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», і ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 100 тис. доларів США зі сплатою 13,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 1 травня 2023 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком, позичальником та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачами взятих на себе зобов'язань станом на 21 жовтня 2015 року утворилась кредитна заборгованість у розмірі 5 480 131 грн 44 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 2 256 862 грн 99 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом - 1 654 406 грн 28 коп., заборгованість за пенею за несвоєчасне повернення кредиту - 1 082 667 грн 22 коп.,заборгованість за пенею за несвоєчасне повернення процентів - 486 194 грн 95 коп.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів на його користь заборгованість за кредитним договором від 2 жовтня 2008 року у розмірі 5 480 131 грн 44 коп. та судові витрати у розмірі 82 201 грн 97 коп.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 15 вересня 2016 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 2 жовтня 2008 року у розмірі 5 221 289 грн 37 коп., що складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 2 256 862 грн 99 коп., заборгованості за процентами у розмірі 1 654 406 грн 28 коп., пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 895 849 грн 13 коп., пені за несвоєчасне повернення процентів у розмірі 414 170 грн 97 коп, та 78 319 грн 34 коп. на відшкодування сплаченого судового збору.

У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 19 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені та відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя, стягнення судового збору скасовано.

У задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором від 2 жовтня 2008 року з поручителя ОСОБА_4 відмовлено.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_3 пені відмовлено.

Вирішено вважати стягнутою з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» загальну суму заборгованості за кредитним договором від 2 жовтня 2008 року у розмірі 3 911 269 грн 27 коп.

Вирішено питання про стягнення судових витрат. У решті - рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ПАТ «Укрсоцбанк» просить оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позову скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ПАТ «Укрсоцбанк», суд першої інстанції виходив із того, що позичальник зобов'язання за кредитним договором не виконав, а порука відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України припинилась, тому сума заборгованості підлягає стягненню лише з ОСОБА_3 При цьому ПАТ «Укрсоцбанк» не пред'являло до ОСОБА_3 письмових вимог про дострокове повернення суми кредиту, тому стягнув пеню за несвоєчасне повернення кредиту та процентів за останній рік.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені та відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя, стягнення судового збору та частково задовольняючи позов ПАТ «Укрсоцбанк», виходив із того, що ОСОБА_3 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, що є підставою для стягнення з нього заборгованості за кредитом з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» пеня нарахована у період після 14 квітня 2014 року стягненню не підлягає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог до поручителя, суд виходив із того, що в додаткових угодах до кредитного договору, укладених без згоди поручителя, наявні умови, що всупереч положенням ч. 1 ст. 559 ЦК України збільшують обсяг його відповідальності.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 2 жовтня 2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», і ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 100 тис. доларів США зі сплатою 13,5 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 1 травня 2023 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком, позичальником та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачами своїх зобов'язань утворилась кредитна заборгованість.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Так, умовами договору про внесення змін від 5 квітня 2013 року № 5 до договору кредиту передбачено можливість дострокового погашення кредитної заборгованості на пільгових умовах - у разі погашення 100 % тіла кредиту та 30 % нарахованих процентів у строк до 4 липня 2013 року анулюється залишок заборгованості (пп. 2.4., 2.5., 2.10.).

Таким чином, вищевказаною угодою термін дії кредитного договору не змінено, процентна ставка не збільшувалась, надано пільговий термін погашення 100 % тіла кредиту та 30 % нарахованих процентів, встановлено положення щодо анулювання залишку заборгованості при виконанні попередніх умов.

Проте апеляційний суд на зазначені умови договору уваги не звернув, надав їм належної правової оцінки (ст. 212 ЦПК України), при цьому, пославшись на договір про внесення змін від 5 травня 2013 року № 5 до договору кредиту, який відсутній у матеріалах справи, не перевірив, чи потрібна згода поручителя для підписання такої угоди та чи є відсутність такої згоди підставою для припинення поруки.

Крім того, поза увагою апеляційного суду залишилась додаткова угода від 2 серпня 2012 року № 3 про внесення змін до договору поруки (а.с. 61), згідно з п. 2 якої встановлено повернення кредиту з порядком погашення та в строки, що встановлені договором кредиту, а також додатковими угодами до договору кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше ніж до 14 травня 2023 року, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором кредиту.

Апеляційний суд не з'ясував, чи погодився поручитель на можливу зміну умов погашення кредиту в майбутньому, у тому числі на дострокове погашення, та чи наявна попередня згода поручителя на зміну умов основного зобов'язання, зокрема, у договорі поруки.

Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Згідно зі ст. ст. 10, 11 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» антитерористична операція проводиться лише за наявності реальної загрози життю і безпеці громадян, інтересам суспільства або держави у разі, якщо усунення цієї загрози іншими способами є неможливим.

Рішення щодо проведення антитерористичної операції приймається залежно від ступеня суспільної небезпеки терористичного акту керівником Антитерористичного центру при Службі безпеки України за письмовим дозволом Голови Служби безпеки України або керівником координаційної групи відповідного

регіонального органу Служби безпеки України за письмовим дозволом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України, погодженим з Головою Служби безпеки України. Про рішення щодо проведення антитерористичної операції негайно інформується Президент України.

15 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в преамбулі якого зазначено, що цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб'єктів господарювання, що здійснюють діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення.

Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.

Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.

Разом з тим заборона щодо нарахування пені на основне зобов'язання фізичним особам - позичальникам потребує сукупність умов, а саме: 1) необхідність реєстрації; 2) необхідність постійного місця проживання боржника.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України зазначених вище норм матеріального та процесуального права не врахував; не встановив прав і обов'язків сторін, які випливають з кредитного договору та договору поруки з урахуванням внесених до них змін; не перевірив правильність визначеного розміру заборгованості, обґрунтованості нарахування пені, не встановивши при цьому місця проживання відповідачів, та дійшов передчасного висновку про частковезадоволення позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 19 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик