УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" червня 2017 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н. О.

при секретарі Сиченко К. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві скаргу ОСОБА_1 на незаконні дії та неправомірну бездіяльність державного виконавця Дніпровського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві,

в с т а н о в и в:

Скаржник звернувся до суду зі скаргою на незаконні дії та неправомірну бездіяльність державного виконавця Дніпровського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві посилаючись на те, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.04.2015 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку за договором позики в сумі 2881509,54 грн., в рахунок стягнення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, шляхом надання ОСОБА_1 права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі покупцю на його розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності або незалежного експерта на стадії оцінки майна на момент продажу. Виселити ОСОБА_3 з квартири № АДРЕСА_1. Передати предмет іпотеки квартиру № АДРЕСА_1 в управління ОСОБА_1 На виконання рішення 18.12.2015 року судом було видано виконавчий лист на виселення ОСОБА_3 з квартири № АДРЕСА_1. 12.02.2016 року виконавчий лист з заявою про відкриття виконавчого провадження було надіслано до Дніпровського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві. Станом на 20.07.2016 року державним виконавцем не було надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження та рішення суду не виконано. Тому просить суд: визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Дніпровського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві щодо не направлення ОСОБА_1 чи його представнику постанови про відкриття виконавчого провадження; зобов'язати державного виконавця Дніпровського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві направити ОСОБА_1 засобами поштового зв'язку копію постанови про відкриття виконавчого провадження; визнати неправомірною бездіяльність державного виконавця Дніпровського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві щодо невиконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року протягом двомісячного строку, встановленого у ч. 2 ст. 30 ЗУ «Про виконавче провадження»; зобов'язати державного виконавця Дніпровського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві фактично виконати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року та виселити ОСОБА_3 з АДРЕСА_1; стягнути з Дніпровського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві судові витрати на правову допомогу в розмірі 1160 грн. 00 коп.

Скаржник в судове засідання не з'явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд скарги у його відсутність, скаргу підтримує в повному обсязі та просить її задовольнити.

Представник Дніпровського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві в судове засідання не з`явився. В матеріалах справи містяться заява в якій просить відмовити у задоволенні скарги, оскільки стягувач не звертався до виконавчої служби та не цікавився ходом виконавчого провадження.

Боржник в судове засідання не з'явилась, про день час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 18 грудня 2015 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 755/4488/15-ц про виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.

Головним державним виконавцем ВДВС Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Макаренко С.В. 29 лютого 2016 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№50322695.

03 листопада 2016 року вступив в силу ЗУ «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року.

Частинами 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року передбачено, що рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.

Таким чином, при розгляді даної скарги слід керуватись положеннями ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 82 Закону України «Про виконавче провадження», боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Скаржник, не погоджуючись з бездіяльністю державного виконавця, зазначає, що йому не надсилалась постанова про відкриття виконавчого провадження, державний виконавець зволікає з виконанням рішення суду.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - «Закон») завершальною стадією судового провадження є виконавче провадження, тобто сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів у разі невиконання їх у добровільному порядку.

За ст. 2 цього Закону примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу; примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу».

Відповідно до ст. 27 Закону у разі ненадання боржником у строки, встановлені для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Частиною 1 ст. 31 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

В копії матеріалів виконавчого провадження № 50322695 міститься копія супровідного листа про направлення ОСОБА_1 копії постанови про відкриття виконавчого провадження, однак зворотне повідомлення з відміткою про вручення або не вручення скаржнику копії постанови відсутнє. З огляду на вказану обставину, суд приходить до висновку, що скаржнику, належним чином, постанова про відкриття виконавчого провадження направлена не була.

З наявних в матеріалах виконавчого провадження актів від 23.03.2016 року, 08.06.2016 року, 20.09.2016 року вбачається, що державним виконавцем перевірити виконання рішення не є можливим, оскільки двері квартири № АДРЕСА_1, ніхто не відчиняє.

На дату розгляду скарги в суді, рішення суду не виконано.

Відповідно до ч.1-2 ст.11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки.

Суд критично ставиться до актів державного виконавця від 23.03.2016 року, 08.06.2016 року, 20.09.2016 року, оскілки вони оформлені з порушенням вимог Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15.12.99 № 74/5.

Згідно з ч.2 ст.30 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк.

Так, з матеріалів справи цілком очевидно, що виконавчі дії, по примусовому виконанню рішення суду від 27 квітня 2015 року, не здійснюються.

Частиною 2 ст. 387 ЦПК України передбачено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» п. 18 роз'яснено, що виходячи зі змісту статті 387 ЦПК, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Наприклад, суд може зобов'язати державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав. При цьому суд не має права зобов'язувати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, наприклад, постановити ухвалу про зупинення виконавчого провадження у випадках, передбачених статтями 37 - 38 Закону про виконавче провадження, проте може привести визначений державним виконавцем строк зупинення провадження у відповідність із законом шляхом його скорочення (частина третя статті 39 Закону про виконавче провадження).

Враховуючи вищенаведене, суд не може зобов'язати державного виконавця Дніпровського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві фактично виконати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року та виселити ОСОБА_3 з АДРЕСА_1, оскільки зобов'язання виселити особу та вчинити відповідні дії може здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що скарга є обгрунтованою частково та підлягає задоволенню частково.

Стосовно стягнення з Дніпровського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві судових витрати на правову допомогу в розмірі 1160 грн. 00 коп. слід зазначити наступне.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз'яснено, що судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на відділ державної виконавчої служби, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника (стаття 388 ЦПК). Розподіл таких судових витрат здійснюється судом незалежно від того, чи оскаржуються рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, оскільки відповідно до частини другої статті 4 Закону України "Про державну виконавчу службу" державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом.

Шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю державного виконавця, підлягає відшкодуванню в порядку, передбаченому цивільним законодавством.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з частиною другою статті 87 Закону України "Про виконавче провадження" збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 388 ЦПК судові витрати, пов'язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на ВДВС, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Відповідно до положень ст. 79 ЦПК України передбачено, що витрати на правову допомогу входять до витрат, пов'язаних з розглядом справи.

В силу ст.ст. 56, 84 ЦПК України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи.

Скаржник просить стягнути витрати за надання правової допомоги на підставі Договору № 01-07/07-16/2014 про надання правової допомоги від 07 липня 2016 року, який укладений з Товариством з обмеженою відповідальністю «Харківський центр правової допомоги» в особі ГД Подвезька Д.В. (а.с. 17-18)

Вартість витрат на правову допомогу, відповідно до калькуляції-рахунку, що є додатком до Договору про надання юридичних послуг від 07 липня 2016 року складає 1160 грн. 00 коп.

Зазначені витрати підтверджуються копією квитанції від 08 липня 2016 року. (а.с.23)

Відповідно до п. 47 Постанови Пленуму Верховного суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42,56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Згідно п. 48 вищезазначеної постанови, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку, що судові витрати підлягають стягненню з Дніпровського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 25, 31, 57, 82 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 385, 386, 387 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Скаргу ОСОБА_1 на незаконні дії та неправомірну бездіяльність державного виконавця Дніпровського РВДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві задовольнити частково.

Визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Дніпровського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Макаренка С.В. щодо не направлення ОСОБА_1 постанови про відкриття виконавчого провадження.

Зобов'язати головного державного виконавця Дніпровського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Макаренка С.В. направити ОСОБА_1 (61118, АДРЕСА_2) засобами поштового зв'язку копію постанови про відкриття виконавчого провадження.

Визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця Дніпровського РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Макаренка С.В. щодо невиконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 квітня 2015 року протягом двомісячного строку, встановленого у ч. 2 ст. 30 ЗУ «Про виконавче провадження».

Стягнути з Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1160 грн. 00 коп.

В решті скарги відмовити.

До суду може бути подана апеляційна скарга на ухвалу протягом п'яти днів з дня її проголошення.

Суддя Н. О. Яровенко