Номер провадження: 22-ц/785/4955/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 березня 2017 року,

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3звернувся до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 08 грудня 2015 року ОСОБА_4 отримав від нього у якості позики грошові кошти у розмірі 4440,00 доларів США на строк до 30.07.2016 року з визначеним розміром процентів - 10%. ОСОБА_4 зобов'язання щодо повернення боргу у встановлений договором строк не виконав.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 08.12.2015 року у сумі 114774,00 грн. (еквівалент 4440,00 доларів США), проценти за договором позики в розмірі 18536,00 грн. (еквівалент 717,06 доларів США), 3% річних від суми боргу у сумі 874,25 грн. (еквівалент 33,82 доларів США).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_6 було відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 через представника - ОСОБА_5 В скарзі з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

В обґрунтування скарги апелянт посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення судом норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпаними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Таким чином при вирішенні справи суд повинен був визначити зміст позовних вимог, предмет позову та його підставу з метою з'ясування наявності та характеру спірних правовідносин між сторонами, виявлення заінтересованих осіб у справі, правильного застосування матеріальної форми права до цих правовідносин та застосування необхідного способу захисту порушеного права, а також для визначення й дослідження кола питань і заходів, необхідних для ухвалення законного та обґрунтованого рішення.

Вказаним нормам закону судове рішення не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що розписка є похідним документом від укладених раніше угод про співпрацю між сторонами.

Проте погодитись з такими висновками районного суду колегія суддів не може, оскільки суд внаслідок порушення норм матеріального та процесуального права дійшов цього висновку без всебічного, повного й обґрунтованого з'ясування дійсних обставин справи, а надані докази по справі оцінені судом першої інстанції односторонньо.

Встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_4 08.12.2015 року власноруч написав розписку, в якої зазначено, що він зайняв у ОСОБА_3 4440,00 доларів США на строк до 30.07.2016 року з визначеним розміром процентів 10% - 440,00 доларів США. ОСОБА_3 передає ОСОБА_7 матеріали (корпуса колб, фланці). Загальна сума повернення складає 4880 доларів США (а.с.6).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Відповідно до правової позиції, що містяться в постановах Верховного Суду України по справі №6-63цс15 від 18.09.2015 року, №6-1967цс15 від 11.11.2015 року та є обов'язковою для застосуванню судами, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Отже, розписка як підтвердження наявності боргових зобов'язань повинна бути видана стороною після отримання грошових коштів.

З розписки від 08 грудня 2015 року вбачається, що ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 у якості позики грошові кошти у розмірі 4440,00 доларів США на строк до 30.07.2016 року з визначеним розміром процентів - 10%, а також прізвище та підпис відповідача.

На підставі частини 1 статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно частини 2 статті 524 ЦК України, сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до частин 1, 2 статті 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, загальна сума заборгованості відповідача перед ОСОБА_3 за договором позики становить 4880,00 дол. США (4440,00 доларів США + 440,00 доларів США - 10%), що станом на 12 жовтня 2016 року становить 126148,00 грн. (25,85х4880,00)(а.с. 4, 6)

Доводи відповідача, що розписка є похідним документом від укладених раніше угод про співпрацю між сторонами є необґрунтованими та спростовується встановленою судом справжньою правовою природою складеної розписки та наявністю між сторонами саме правовідносин, що випливають із договору позики.

Одночасно, вимоги ОСОБА_3 в частині стягнення з відповідача на його користь процентів за договором позики у сумі 18536,00 грн. (еквівалент 717,06 доларів США) відповідно до ст. 1048 ЦК та 3% річних у розмірі 874,25 грн. (екв. 33,82 дол. США) задоволенню не підлягають, оскільки сторонами під час укладення договору позики 08 грудня 2015 року був встановлений інший розмір відсотків, а саме 10% - 440,00 доларів США, що також було зазначено в розписці власноручно відповідачем.

За таких обставин вказане судове рішення не можна визнати законним та обґрунтованим.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оскільки неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права призвело до неправильного вирішення спору, рішення районного суду на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Згідно ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати за подачу апеляційної скарги в розмірі 1476,03 грн. (а.с.51)

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 305, 307, 309 ч. 1 п.п. 3, 4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 28 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 за договором позики від 08.12.2015 року в розмірі 126148,00 грн. (еквівалент 4880, 00 дол. США).

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 1476,03 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання ним законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

О.С.Комлева

Ю.І.Кравець