Ухвала

іменем україни

19 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом прокурора Мукачівського району в інтересах держави Україна в особі управління Держземагентства в Закарпатській області до Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Державна інспекція сільського господарства в Закарпатській області, про визнання недійсними розпорядження та державного акту про право власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки за касаційною скаргою заступника прокурора Закарпатської області на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року прокурор Мукачівського району в інтересах держави в особі управління Держземагенства в Закарпатській області звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив визнати недійсним розпорядження голови Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 24 вересня 2004 року № 316 у частині надання земельної ділянки ОСОБА_3, визнати недійсним державний акт про право власності на землю площею 0,10 га, серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_3, витребувати з незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2, площею 0,10 га, для ведення садівництва, вартістю 11 тис. грн, яка знаходиться в урочищі «Синяк» на території Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області за межами населеного пункту на користь держави в особі Управління Держземагенства в Закарпатській області.

Одночасно прокурор просив поновити йому строк на звернення до суду з зазначеним позовом, посилаючись на поважність причин його пропуску.

Свої вимоги прокурор обґрунтовував тим, що на підставі дозволу Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 16 серпня 2004 року № 02-27/917 розроблено проект відведення земельної ділянки, площею 0,10 га, у власність ОСОБА_3 на території Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області за межами населеного пункту. Дозвіл на розроблення проекту відведення земельної ділянки було надано у формі, яка не відповідала вимогам чинного на той час законодавства, а саме у формі листа.

Відповідно до картографічних матеріалів спірна земельна ділянка знаходяться за межами населеного пункту с. Синяк, земельна документація підлягала обов'язковій експертизі, яка не проводилась. Також відсутній акт встановлення та погодження меж суміжними користувачами, що, у свою чергу, суперечить вимогам ст.198 Земельного Кодексу України.

Всупереч діючому на той час законодавству, яке прямо забороняло надання земельних ділянок у межах прибережних захисних смуг для садівництва, розпорядженням голови Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 24 вересня 2004 року № 316 затверджено проект про передачу землі у власність.

Земельна ділянка, передана ОСОБА_3 для ведення садівництва, на момент передачі відносилася до категорії угідь «сіножаті», зміна її цільового призначення не проводилось.

06 грудня 2006 року ОСОБА_3 продав спірну земельну ділянку ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла, спадщину після її смерті прийняли ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Посилаючись на те, що спірна земельна ділянка розташована у межах прибережної захисної смуги річки Синявка, відносяться до земель водного фонду, а тому її передача у приватну власність ОСОБА_3 для ведення садівництва, будівництва і обслуговування житлового будинку без зміни цільового призначення здійснена всупереч вимогам чинного законодавства України, у зв'язку із чим наступні правочини укладені щодо розпорядження вказаною земельною ділянкою підлягають визнанню недійсними, а земельна ділянка - поверненню державі в особі Головного управління Держземагентства в Закарпатській області.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 травня 2015 року позов прокурора Мукачівського району Закарпатської області в інтересах держави Україна в особі управління Держземагентства в Закарпатській області задоволено.

Визнано недійсним розпорядження голови Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 24 вересня 2004 року № 316 у частині надання земельної ділянки ОСОБА_3

Визнано недійсним державний акт про право власності на землю площею 0,10 га серії НОМЕР_3, виданий ОСОБА_3

Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельну ділянку, кадастровий номер НОМЕР_2, площею 0,10 га, для ведення садівництва, вартістю 11 тис. грн, яка знаходиться в урочищі «Синяк» на території Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області, за межами населеного пункту, на користь держави Україна в особі управління Держземагентства в Закарпатській області.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2016 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 08 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У касаційній скарзі заступник прокурора Закарпатської області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що розпорядженням голови Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 07 вересня 2004 року № 298 «Про припинення права користування» припинено право постійного користування землею, площею 1,30 га, що була у користуванні Церкви адвентистів сьомого дня за межами населеного пункту, а земельну ділянку віднесено до земель запасу Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області, до категорії земель сільськогосподарського призначення «сіножаті».

12 серпня 2004 року ОСОБА_3 звернувся до голови Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області з заявою про виділення йому земельної ділянки розміром 0,10 га для садівництва.

На підставі дозволу Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області від 16 серпня 2004 року № 02-27/917 розроблено проект відведення земельної ділянки площею 0,10 га у власність ОСОБА_3 на території Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області за межами населеного пункту в урочищі «Синяк».

24 вересня 2004 року розпорядження голови Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області № 316 «Про передачу земельних ділянок у власність» затверджено проекти відведення та надано за рахунок земель запасу (сіножатей) громадянам (у тому числі ОСОБА_3.) у власність земельні ділянки для ведення садівництва та будівництва й обслуговування жилого будинку за межами населених пунктів Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області, загальною площею 1,3000 га.

На підставі розпорядження Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області ОСОБА_3 видано державний акт на право власності на землю від 20 жовтня 2004 року серії НОМЕР_3, згідно з яким він є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, розташованої в урочищі «Синяк» Чинадіївської селищної ради Мукачівського району Закарпатської області, цільове призначення - для ведення садівництва.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що земельна ділянка, передана ОСОБА_3, на момент її передачі відносилася до категорії угідь «сіножаті», цільове призначення спірної земельної ділянки у встановленому порядку не змінювалося, що в свою чергу свідчить про грубе порушення норм земельного законодавства, зокрема ч. 6 ст. 123, ст. 198 Земельного кодексу України, та про недійсність розпорядження, прийнятого головою Мукачівської районної державної адміністрації Закарпатської області. У зв'язку із цим суд витребував спірну земельну ділянку на користь держави в особі Управління Держземагенства в Закарпатській області, права якого, як органу який на даний час уповноважений розпоряджатися землями сільськогосподарського призначення, порушено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у позові, застосовуючи ст. 118 ЗК України та ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», дійшов висновку про те, що передача Мукачівською районною державною адміністрацією Закарпатської області у власність відповідача спірної земельної ділянки без проведення державної експертизи землевпорядної документації при її відведенні є законною, оскільки проведення такої експертизи станом на час прийняття спірного розпорядження не було обов'язковим. Крім того, суд послався на неможливість позбавлення права власності на спірну земельну ділянку з огляду на практику Європейського суду з прав людини.

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

Апеляційний суд, вирішуючи даний спір, зазначив, що ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», яка передбачала випадки обов'язковості проведення експертизи, не відносила документацію із землеустрою щодо виділення громадянам земельних ділянок для садівництва до документів, які підлягають обов'язковій державній експертизі, а ст. 118 ЗК України, яка визначала порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, не містила вимоги про необхідність проведення державної експертизи землевпорядної документації.

Згідно зі ст. 50 Закону України «Про землеустрій» порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

При цьому п. 9 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 травня 1996 року № 486 (далі - Порядок), також передбачено, що проект відведення земельної ділянки виконавець погоджує із землевласником або землекористувачем, органом земельних ресурсів, природоохоронним органом, санітарно-епідеміологічною службою, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини.

За змістом діючої на той час норми обов'язковій експертизі підлягали всі проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок (виключень вказана норма не містить).

При цьому п. 11 вказаного вище Порядку передбачено, що лише після одержання позитивного висновку державної експертизи проект відведення земельної ділянки розглядається відповідною радою чи адміністрацією, затверджується ними або в установленому порядку подається до інших органів, до повноважень яких належить надання у користування або передача у власність земельних ділянок.

Таким чином, указаними вище положення законодавства передбачено можливість відведення земельної ділянки лише за умови проведення державної експертизи землевпорядної документації та отримання позитивних висновків відповідних контролюючих органів

Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на те, що земельна ділянка передана ОСОБА_3 для ведення садівництва, яка згідно з експлікацією по формі 6-зем, що міститься в проекті землеустрою, відноситься до категорії угідь «сіножаті». Тобто, вказана земельна ділянка надана одночасно і для садівництва, і для будівництва житлового будинку і його обслуговування, що не відповідає її цільовому призначенню «сіножаті».

Земельний кодекс України поділяє земельний фонд України, який складають усі землі країни в межах її території, за особливим правовим режимом та основним цільовим призначенням на категорії.

Стаття 19 ЗК України закріплює такі категорії земель: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; а також землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії згідно з ч. 1 ст. 20 ЗК України здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Кожна категорія земель має узагальнене цільове призначення, що визначає специфіку її особливого правового режиму. Так, земельні ділянки, віднесені до однієї категорії, можуть використовуватися за різними видами цільовою призначення.

Землями сільськогосподарського призначення згідно з ч. 2 ст. 22 ЗК України визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. У свою чергу відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення, зокрема, можуть передаватися у власність та надаватися у користування громадянам для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Статтями 31, 33-37 цього Кодексу встановлений правовий режим видів використання сільськогосподарських земель.

Правовий режим земельних ділянок для садівництва визначається ст. 35 ЗК України, відповідно до ч. 1 якої встановлено, що громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва. Відповідно до ч. 3 цієї статті земельні ділянки, призначені для садівництва, можуть використовуватись для закладання багаторічних плодових насаджень, вирощування сільськогосподарських культур, а також для зведення необхідних будинків, господарських споруд тощо.

Різний правовий режим земель, що відводяться для ведення особистого селянського господарства, та земель, що відводяться для індивідуального садівництва, додатково підтверджується положеннями ст. 122 ЗК України, якою встановлено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам, які також обумовлені особливостями кожного виду використання земельної ділянки.

При цьому, абз. 2 ч. 5 ст. 20 ЗК України встановлює обов'язок власників використовувати землі зазначеної категорії виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених ст. ст. 31, 33-37 цього Кодексу.

Відповідно до закріпленого принципу раціонального використання та охорони земель земельні ділянки (частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування з визначеними щодо неї правами) сільськогосподарського призначення підлягають використанню виключно відповідно до видів їх використання, які відповідають їх цільовому призначенню.

Зміна виду використання землі в межах її цільового призначення повинна проводитися у порядку, встановленому для зміни нього цільового призначення землі. Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватись виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень (ст. 21 ЗК України).

У матеріалах справи відсутні докази того, що змінювалось цільове призначення вказаної вище земельної ділянки, проте суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що земельна ділянка сільськогосподарського призначення передана ОСОБА_3, у тому числі й для будівництва житлового будинку.

Крім того, апеляційний суд, перевіряючи доводи прокурора про те, що спірна земельна ділянка знаходиться у прибережній смузі р. Синявка, послався на те, що вона лише межує з прибережною захисною смугою, оскільки відсутній проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги.

При цьому, суд не застосував норми ст. 88 ВК України та ст. 60 ЗК України, а також не врахував правову позицію Верховного Суду Україну, висловлену у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-171цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-179цс14, від 19 листопада 2014 року у справі № 6-175 цс14, від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14, від 17 грудня 2014 року у справі № 6-193цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Наведене свідчить, що апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України не сприяв всебічному та повному з'ясуванню обставин справи.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 21 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик