У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши у ввідкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3, товариства з обмеженою відповідальністю «Нова друкарська справа», ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання недійсним кредитного договору, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 6 вересня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 грудня 2010 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2009 року публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») звернулося до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 3 березня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладений договір про відкриття валютної лінії, за умовами якого банк надав відповідачеві кредит у розмірі 250 тис. доларів США строком користування до 3 березня 2009 року, з графіком зменшення ліміту кредитної лінії, а за користування кредитом була встановлена процентна ставка у розмірі 13,5 % річних. Позивач зазначає, що зі своєї сторони він виконав всі умови підписаного договору, надав кредит, проте відповідач, у порушення взятих на себе зобов'язань, своєчасно не сплачував кредит та відсотки за користування кредитом, в результаті чого, з урахуванням уточнених позовних вимог, станом на 30 вересня 2009 року заборгованість по кредиту склала 2 606 028 грн 56 коп., що еквівалентно 250 тис. доларів США, заборгованість по відсоткам складає 248 566 грн 32 коп. - еквівалент 31 032 доларів США, заборгованість по пені складає 334 472 грн, заборгованість по пені за несвоєчасне повернення відсотків за користування кредитом за період з 5 лютого 2009 року по 30 вересня 2009 року складає 20 489 грн 39 коп.

Також кредитний договір забезпечено порукою, а саме з товариством з обмеженою відповідальністю «Нова друкарська справа» (далі - ТОВ «Нова друкарська справа») та ОСОБА_6, з кожним окремо, укладені договори поруки, відповідно до яких останні поручилися перед банком за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором від 3 березня 2008 року.

Таким чином, ПАТ «ВТБ Банк» вважав, що відповідачі повинні нести солідарну відповідальність за виконання простроченого зобов'язання, а тому просив позов задовольнити.

У жовтні 2009 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище зустрічним позовом, посилаючись на те, що кредитний договір від 3 березня 2008 року, укладений між ним та банком, укладено внаслідок обману зі сторони банку, оскільки при укладенні договору він мав намір отримати кредит у гривні. Натомість, ПАТ «ВТБ Банк» надав кредит в доларах США, зазначивши, що вони являються лише засобом обміну на гривню. Кредитний договір передбачає, що кредит має бути наданий в доларах США, розрахунки також повинні здійснюватися у зазначеній валюті, однак співробітники банку роз'яснили, що фактично кредит буде надано в національній валюті - гривні, а іноземна валюта буде здійснювати роль еквіваленту. Оскільки кредит надавався для задоволення споживчих потреб, він вважав, що кредит йому надано саме в національній валюті у розмірі 1 262 500 грн, а зазначена сума кредиту в іноземній валюті у розмірі 250 тис. доларів США була вказана лише для того, щоб сплачувати нижчий процент за користування кредитом. Таким чином, ОСОБА_3 вважає, що укладений кредитний договір не відповідає вимогам ст. 524 ЦК України щодо валюти зобов'язання, а при укладенні договору банку було достовірно відомо про дію ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», згідно із якою національна валюта являється єдиним засобом платежу на території України, і виключно пп. «ґ» п. 4 ст. 5 зазначеного Декрету передбачено, що розрахунки можуть здійснюватися в іноземній валюті лише при наявності у однієї зі сторін індивідуальної ліцензії Національного банку України, а такої індивідуальної ліцензії не існувало ні у нього, ні у резидентів України, з якими він розраховувався в національній валюті. Отримавши від Національного банку України генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, банки повинні здійснювати контроль за операціями, що проводяться резидентами та нерезидентами через ці установи.

Таким чином, відповідач зазначає, що на момент укладення угоди, банку було відомо, що виконання умов договору не можливе без порушення вимог Закону, видаючи валюту, як засіб для отримання гривні, ПАТ «ВТБ Банк» діяло всупереч зазначеному вище Декрету Кабінету Міністрів України, що свідчить про недобросовісність банку при укладенні кредитного договору, а тому просив визнати недійсним укладений між ним та ПАТ «ВТБ Банк» договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії від 3 березня 2008 року, застосувати для сторін двосторонню реституцію і повернути їх в першочергове становище, і на підставі ч. 2 ст. 230 ЦК України стягнути з ПАТ «ВТБ Банк» на його користь спричинені збитки у подвійному розмірі, які за його підрахунками складають 278 358,25 доларів США. Крім того, посилаючись на ч. 2 ст. 548 ЦК України, просив визнати недійсними інші правочини, які були вчиненні у рахунок забезпечення виконання основного зобов'язання, а саме укладений договір іпотеки та договори поруки.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 6 вересня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 грудня 2010 року, позов ПАТ «ВТБ Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ТОВ «Нова друкарська справа» на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за договором про відкриття валютної кредитної лінії від 3 березня 2008 року у розмірі 2 606 028 грн 56 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У поданій касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, просить скасувати судові рішення в частині вирішення позову ПАТ «ВТБ Банк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в частині вимог до ТОВ «Нова друкарська справа» - закрити провадження у справі, у решті направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судові рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання недійсним кредитного договору не оскаржуються, тому у касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги банка та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що боржник та поручителі не виконали взяті на себе кредитні зобов'язання, а тому повинні сплатити кредитну заборгованість на користь банку. При цьому, ПАТ «ВТБ Банк» мав банківську ліцензію та дозвіл на право здійснення кредитних операцій у валюті; ОСОБА_3 не доведено вчинення ним оскаржуваного правочину під впливом обману.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 3 березня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав боржнику кредит у сумі 250 тис. доларів США строком користування до 20 серпня 2013 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних.

З матеріалів справи убачається, що позивач виконав свої зобов'язання щодо надання кредиту, відповідач 7 березня 2008 року отримав кредитні кошти у розмірі 250 тис. доларів США, що на момент отримання кредиту складало 1 262 500 грн.

Згідно із договором поруки від 3 березня 2008 року ТОВ «Нова друкарська справа» поручилася перед ПАТ «ВТБ Банк» за виконання ОСОБА_3 зобов'язань за кредитним договором. Також за виконання ОСОБА_3 кредитних зобов'язань поручилася із банком ОСОБА_4, про що свідчать окремі договори поруки.

Взяті на себе кредитні зобов'язання позичальник належним чином не виконував, станом на 30 вересня 2009 року виникла заборгованість за кредитним договором, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 250 тис. доларів США, заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом у розмірі 31 032 доларів США, пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків у розмірі 334 472 грн 85 коп., та пені за несвоєчасне повернення відсотків за користування кредитом у розмірі 20 489 грн 39 коп., що стверджується розрахунком заборгованості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Стягуючи кредитну заборгованість з боржника та поручителів на користь банка, суди не звернули уваги на таке.

Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою.

Відповідно до роз'яснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за ч. ч. 1 і 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (ст. 17) або ГПК України (ст. ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 роз'яснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року у справі № 6-745цс15, від 2 березня 2016 року у справі № 6-2307цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За таких обставин, висновок судів про стягнення кредитної заборгованості з поручителя ТОВ «Нова друкарська справа» на користь банка, є помилковим.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшли висновку про закриття провадження у справі за позовом ПАТ «ВТБ Банк» до ТОВ «Нова друкарська справа» про стягнення заборгованості за кредитним договором та роз'яснення позивачу права звернутися до суду з відповідним позовом у порядку господарського судочинства.

Так, стягуючи з відповідачів на користь банка 2 606 028 грн 56 коп, ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд не зазначив складових цієї суми, що призвело до неповноти установлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, у зв'язку з чим суд у достатньому обсязі не визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню.

Крім того, судами не було звернуто уваги на доводи боржника про те, що наданий представником банку розрахунок кредитної заборгованості від 30 вересня 2009 року містить розбіжності із укладеним кредитним договором, оскільки розмір процентної ставки у кредитному договору обумовлений у 13,5 % річних, а банком застосовується розмір такої ставки у 18 % річних.

Таким чином, судам слід перевірити розмір кредитної заборгованості.

Крім того, солідарне стягнення судових витрат діючим процесуальним законом не передбачено, а тому судові витрати слід стягнути з кожного з відповідачів.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність задоволення касаційної скарги із скасуванням судових рішень, закриттям провадження у справі в частині позову ПАТ «ВТБ Банк» до ТОВ «Нова друкарська справа» про стягнення заборгованості за кредитним договором та направленням справи в частині позову ПАТ «ВТБ Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. ст. 205, 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 205, 336, 338, 340, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 6 вересня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 грудня 2010 року в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до товариства з обмеженою відповідальністю «Нова друкарська справа» про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, провадження у справі в цій частині закрити. Роз'яснити позивачу, що він має право звернутися до суду у порядку господарського судочинства.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 6 вересня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 2 грудня 2010 року в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.П. Штелик