АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Левенця Б.Б.

при секретарі Дука В.В.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні, розпорядженні приватною власністю шляхом зняття з реєстрації,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні, розпорядженні приватною власністю шляхом зняття з реєстрації в якому просив зняти з реєстрації відповідача за адресою АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що є власником квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі зареєстровані його донька - ОСОБА_4, зять ОСОБА_5, онук ОСОБА_6 та піднаймач ОСОБА_3. Відповідач був зареєстрований у вказаній квартирі з дозволу покійної матері позивача. З метою уникнення непорозумінь щодо зняття відповідача з реєстрації, останній видав на ім'я покійної матері позивача ОСОБА_7 довіреність, якою уповноважив останню на вчинення відповідних дій щодо зняття відповідача з реєстрації. Разом з тим, мати позивача померла та не встигла зняти відповідача з реєстрації у вказаній квартирі. Позивач зазначає, що відповідач в добровільному порядку не знімається з реєстрації, чим перешкоджає позивачу користуватись та розпоряджатись його власністю, а також позивач змушений нести додаткові комунальні витрати через реєстрацію відповідача. Позивач зазначає, що звертався до органів ДМС України щодо зняття з реєстрації відповідача, проте йому було відмовлено. У зв'язку з вище викладеним, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Справа № 761/44199/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7315/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Осаулова А.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне та неправильне встановлення судом обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове яким задовольнити позов.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт послався на те, що судом першої інстанції не законно відмовив у задоволенні позову, не врахувавши, що відповідач не проживає у квартирі понад 2 роки та видав довіреність його матері на зняття його з реєстрації. Проте матір позивача була літньою жінкою, 80 років, не встигла зняти відповідача з реєстрації і померла.

Апелянт вказує, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про допит свідків, які б могли підтвердити ту обставину, що відповідач вже тривалий час не проживає у квартирі.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити

Відповідач у судове засідання не з'явився, повідомлявся про день, час та місце апеляційного розгляду.

Колегія суддів вважає за можливе розглянути справу, на підставі ч. 2 ст. 305 ЦПК України, у відсутності відповідача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони позивача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.12.2014, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Савицькою Н.А. та зареєстровано в реєстрі за № 1071, позивач набув у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 5).

Позивач являється одноособовим власником зазначеної квартири.

Відповідно до Довідки (Форма 3) у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_4, донька позивача, ІНФОРМАЦІЯ_1 (з 17.10.2000), ОСОБА_5, зять позивача, ІНФОРМАЦІЯ_2 (з 07.09.2004), ОСОБА_11, онук позивача, ІНФОРМАЦІЯ_3 (з 25.01.2005), ОСОБА_6, онук позивача, ІНФОРМАЦІЯ_4 (з 20.02.2014), ОСОБА_3, піднаймач, ІНФОРМАЦІЯ_5 (з 14.06.2012). Позивач у вказаній квартирі не зареєстрований, хоч і є її власником (а.с. 10).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач обрав не вірний спосіб захисту свого права, оскільки не заявив вимогу про позбавлення права користування жилим приміщенням відповідача, а вимога про зняття з реєстрації є похідною від вказаної вимоги.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд забезпечив повний та всебічний розгляд справи та правильно її розглянув в межах заявлених позивачем вимог.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд незаконно відмовив у задоволенні позову, не взявши до уваги, що відповідач тривалий час не проживає у квартирі, виходячи з наступного.

Так, в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Тобто, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту та тягар доказування лежить на сторонах спору.

Позивач, звернувшись до суду з позовом, обираючи спосіб захисту своїх прав, заявив вимогу тільки про зняття з реєстрації відповідача.

Проте, суд першої інстанції правильно послався на те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. 405 ЦК України).

Суд правильно врахував висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11.

До також висновку прийшов Верховний Суд України в постанові від 1 березня 2016 року у справі №825/1335/13-а.

Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Звернувшись з апеляційною скаргою, апелянт не навів доводів за яких, суд міг би відступити від правової позиції Верховного Суду України.

З огляду на зазначене, а саме те, що позивачем не заявлялася вимога про позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням, а суди розглядають справи виключно в межах заявлених вимог, безпідставним є і його посилання на те, що суд помилково відмовив у допиті свідків, які б підтвердили тривалу відсутність відповідача у квартирі за адресою АДРЕСА_1.

Зазначені свідчення мали б значення при вирішенні питання про позбавлення права користування житловим приміщенням, а в даній справ, в межах заявлених вимог, не стосуються предмету спору та не можуть вплинути на його вирішення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з виниклими правовідносинами сторін та вірно відмовив у задоволенні позову, враховуючи вимоги, які були пред'явлені позивачем.

Враховуючи викладене, переглянувши справу в межах заявлених позивачем вимог, колегія суддів вважає заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303-304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 за довіреністю - ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді