Ухвала

іменем україни

12 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Ізмайлової Т.Л.,

КарпенкоС.О., Мостової Г.І.,

за участю представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, треті особи: орган опіки і піклування Ужгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про визнання недійсним договору іпотеки,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2015 року ОСОБА_3, звернувшись до суду з указаним позовом, зазначала, що 12 листопада 2009 року між ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_8 передала в іпотеку належне їй майно на забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, укладеним між ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

Предметом іпотеки виступило нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1.

За другим договором іпотеки від 14 липня 2010 року, укладеним між тими ж сторонами, предметом іпотеки в якості забезпечення того ж зобов'язання є належна ОСОБА_8 земельна ділянка площею 0,09 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 посилалася на те, що станом на час укладення вказаних договорів, будучи неповнолітньою, вона постійно проживала в житловому будинку, який є предметом іпотеки, тому вважала, що її житлові права порушені, оскільки вказаний договір іпотеки від 12 листопада 2009 року не був погоджений з органом опіки та піклування.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено.

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14 серпня 2015 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2016 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 серпня 2015 року змінено.

У задоволенні позову відмовлено з підстав, зазначених в мотивувальній частині даного рішення.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вказаним вимогам рішення судів попередніх інстанцій не відповідають.

Із матеріалів справи вбачається, що 12 листопада 2009 року між ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, з однієї сторони, та ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, з іншої сторони, укладено договір позики № 1718, згідно з яким позичальники ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 отримали позику в розмірі 418 075 грн 45 коп. зі сплатою 24 % річних зі строком повернення до 12 листопада 2010 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за договором позики укладено два договори іпотеки, відповідно до умов яких іпотекодавець ОСОБА_8 надала в іпотеку належне їй на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: за договором від 12 листопада 2009 року - будинок АДРЕСА_1; за договором від 14 липня 2010 року - земельну ділянку площею 0,09 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1.

Станом на день виникнення зобов'язань вказане іпотечне майно на праві приватної власності належало ОСОБА_8

Згідно з довідкою Холмківської сільської ради Ужгородського району від 20 квітня 2015 року № 1270 із 2006 року до 2015 року ОСОБА_3 проживала в АДРЕСА_1.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, зазначав, що ОСОБА_3 не довела порушення її житлових та майнових прав як дитини на будинок та земельну ділянку як член сім'ї власника. У процесі судового розгляду не доведено, що ОСОБА_8, яка була повноважна укладати оскаржувані договори як власник іпотечного майна, є матір'ю або особою, що замінює батьків ОСОБА_3 Ні в матеріалах справи, ні в поясненнях сторін суд не знайшов підтвердження факту наявності родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 Зокрема, в матеріалах справи наявне заперечення відповідача ОСОБА_7, в якому останній зазначав, що ОСОБА_3 є онукою ОСОБА_8, однак, на запитання суду про те, чи можуть відповідачі підтвердити факт родинних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_8, останні заявили, що їм достовірно не відомо про цю обставину. На аналогічне запитання суду до інших учасників процесу, третя особа ОСОБА_10 повідомила, що ОСОБА_3 є її донькою, однак на підтвердження цього доказів не надала. Крім того, ОСОБА_3 не надано суду належних та допустимих доказів щодо наявності родинних відносин між нею та іпотекодавцем ОСОБА_8 або правовідносин опікунства, піклування чи усиновлення між ними.

Апеляційний суд вважав такий висновок правильним, однак витребуваними колегією суддів доказами підтвердився той факт, що ОСОБА_3 є онукою ОСОБА_8 і постійно проживала в АДРЕСА_1.

Також встановлено, що дозволу на укладення договору іпотеки майна відносно позивача орган опіки та піклування не надав.

Однак, не зважаючи на порушення процедури при укладенні договорів, апеляційний суд дійшов висновку про безпідставність позову з огляду на те, що ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом у віці 20 років, тобто будучи повнолітньою особою, в даному випадку її права не порушені.

Розглядаючи спір по суті, суди не звернули увагу на Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», де вимога щодо необхідності отримання попередньої згоди органів опіки та піклування для вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право користування яким мають діти, стосується не тільки батьків або осіб, що їх замінюють, а всіх осіб, які збираються укладати такі правочини.

Суд також не звернув увагу на те, що згідно з ч. 1 ст. 224 ЦК України у разі, якщо правочин вчинений без дозволу органу опіки та піклування, він є нікчемним.

За змістом частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

За змістом статі 12 «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна.

Аналізуючи положення статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що одним із пріоритетних завдань органу опіки та піклування є охорона та захист прав неповнолітніх дітей. Для реалізації зазначеного завдання органи опіки та піклування повинні перевіряти, чи не порушуються права неповнолітніх дітей під час учинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, та надавати свій дозвіл для вчинення таких правочинів.

Отже, у разі вчинення правочину стосовно нерухомого майна (договір іпотеки), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015року у справі № 6-392цс15,яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до п. 44 постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі ст. 32 ЦК, ст. 177 СКта ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Суди в порушення наведених вище правових норм та вимог ст. ст. 213, 214, 303, 304, 316 ЦПК України, на зазначене уваги не звернули, не в повній мірі визначилися з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню. Не врахували, що станом на день укладення договору права позивача були порушені, та позивача мав право користування предметом іпотеки на момент укладення спірного договору. При цьому не застосували положення статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей».

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 338 ЦПК Українипідставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Допущені судами порушення норм матеріального і процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, тому судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 02 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова С.О. Карпенко Г.І. Мостова