АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/3883/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1159/17Головуючий у 1-й інстанції Іващенко Ю. А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Панченка О.О.,

Суддів: Бутенко С.Б., Пікуля В.П.,

При секретарі: Зеленській О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 3 березня 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, в якому прохала визнати недійсним заповіт ОСОБА_5, який був посвідчений 6.05.2009 Шершнівською сільською радою на імя ОСОБА_3 на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою с. Шершнівка Лубенського району Полтавської області вул. Дружби, 3.

Позов мотивувала тим, що 21.01.2015 померла її рідна тітка ОСОБА_5 21.08.2015 р. вона та відповідач ОСОБА_4 отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 6,6598 га. по 1/2 частині кожна. При отриманні свідоцтва про право на спадщину вона дізналася, що 06.05.2009 року у Шершнівській сільській раді було посвідчено заповіт ОСОБА_5, за яким остання заповіла житловий будинок з господарськими будівлями за адресою с. Шершнівка Лубенського району Полтавської області вул. Дружби, 3 відповідачу ОСОБА_3 Вважає, що заповіт на імя ОСОБА_3, який був для неї чужою людиною, є несправедливим, не відповідає справжній волі ОСОБА_5, складений під впливом збігу вкрай скрутних обставин морального характеру, тривалої та тяжкої хвороби, що вплинуло на її волевиявлення. Таким чином, заповіт суперечить, як ЦК України, так і моральним засадам суспільства. Також вказувала, що за станом здоровя заповідач не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати нами.

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 3 березня 2017 року в задоволенні зазначеного позову відмовлено .

В апеляційній скарзі ОСОБА_6., посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Вважає, що в момент посвідчення заповіту ОСОБА_5 за станом свого здоровя не усвідомлювала повною мірою значення своїх дій, не могла керувати ними, а тим більше розуміти їх юридичні наслідки.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апелянта, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ч.1 ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.01.2015 померла ОСОБА_5 в с. Шершнівка Лубенського району Полтавської області. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на належне їй майно.

06.05.2009 секретарем виконкому Шершнівської сільської ради Лубенського району Полтавської області ОСОБА_7 було посвідчено заповіт ОСОБА_5, згідно якого вона заповіла ОСОБА_3, належний їй житловий будинок з господарськими будівлями, який знаходиться в с. Шершнівка Лубенського району Полтавської області, вул.. Дружби, 3. У заповіті зазначено, що він записаний зі слів ОСОБА_5 та до підписання нею прочитаний вголос та власноручно нею підписаний. У заповіті також зазначено, що ОСОБА_5 розяснено зміст ст.. ст. . 1233-1236, 1241, 1248, 1253, 1254, 1307 ЦК України. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.

В ході судового розгляду, судом першої інстанції досліджувалися дані про психічний стан здоровя ОСОБА_5 та допитано свідків про справі.

Так, згідно довідки Лубенської КЦМЛ від 2.02.2017 р., ОСОБА_5 у період з 2005 по 2009 років у Лубенській КЦМЛ не зареєстрована.

Згідно довідки Лубенської КЦМЛ від 20.01.2017 ОСОБА_5 у період з 2005 року по 6.05.2009 на стаціонарному лікуванні в онковідділенні Лубенської КЦМЛ не перебувала.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження наявності підстав, з якими Закон пов'язує визнання правочинів недійсними. Всі доводи, в тому числі щодо того, що померлою вчинено заповіт під впливом тиску ОСОБА_3, внаслідок не усвідомлювання нею значення своїх дій, ґрунтуються виключно на припущеннях позивача. Будь-яких доказів на підтвердження того, що ОСОБА_5 на час посвідчення заповіту хворіла психічними хворобами чи у неї був психічний розлад або що волевиявлення не відповідало її внутрішній волі суду надано не було.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на всебічно з'ясованих обставинах справи, перевірених наданими сторонами доказах та з додержанням норм матеріального і процесуального права.

В свою чергу, доводи апеляційної скарги правильність висновків місцевого суду не спростовують, зводяться до незгоди з рішенням суду та переоцінки доказів, що вбачається з наступного.

Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 даного Кодексу. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (частина 1 ст.216 ЦК України).

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 16 Постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, правила ст.225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України.

На виконання ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 12 квітня 2017 року у справі експертами Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. О.Ф. Мальцева 12.06.2017зроблено висновок № 250 стосовно ОСОБА_8

Згідно вказаного висновку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 на момент посвідчення заповіту від 06 травня 2009 року на імя ОСОБА_3 будь-яким психічним розладом не страждала і могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Висновок експертів цілком узгоджується з показаннями допитаних у справі свідків.

Вказуючи в апеляційній скарзі як на підставу визнання недійсності правочину на те, що заповідач проживаючи одна, не маючи надії на позитивний результат багаторічної хвороби, була під гнітом психічних перевантажень, моральних страждань, невпевненості та безнадійності, , ОСОБА_2 не наводить доказів того, що вказаний факт якимось чином міг вплинути на здатність заповідача усвідомлювати значення своїх дій чи можливість керувати ними, оскільки позивачем не надано належних доказів на підтвердження вказаних нею обставин.

Отже вбачається, що волевиявлення ОСОБА_5 під час складання заповіту 06 травня 2009 року було вільним і відповідало її внутрішній волі.

За наведеного та враховуючи норму ст. 1252 ЦК України, згідно з якою, якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою, службовою особою відповідного органу місцевого самоврядування, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги щодо питання про неправомірність посвідчення заповіту секретарем сільської ради.

За наведених обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, з підстав недоведеності з боку позивача недійсності заповіту.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно визначеного розміру стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат, зокрема витрат на правову допомогу.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 ЗУ від 05 липня 2012 року № 5076-VІ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_9, було укладено договір про надання адвокатських послуг № 81 від 22 грудня 2016 року на представлення інтересів ОСОБА_3 та ведення від його імені справи (а.с. 54, 55).

Вбачається, що адвокат ОСОБА_9 діє на підставі Свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю №134 виданого 27 липня 1993 року Полтавською обласною кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури.

Таким чином, оскільки відповідачу, його представником адвокатом ОСОБА_9 була надана правова допомога, місцевий суд вірно дійшов висновку про належність компенсації таких витрат за рахунок позивача.

Разом з тим, вірним є висновок суду щодо розрахунку таких витрат.

Виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для відхилення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст.. 300, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ч.1 ст. 308, 314, 315 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 3 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Гововуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_10 /підпис/ ОСОБА_11

КОПІЯ

ВІРНО: суддя Апеляційного суду

Полтавської області _______________ ОСОБА_1