Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Концерну радіомовлення, радіозв'язку та телебачення про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні, донарахування та виплату одноразових і щомісячних премій, донарахування та виплату вихідної допомоги та перерахунок розміру середньої заробітної плати, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 21 липня 2008 року він працював у Концерні радіомовлення, радіозв'язку та телебачення (далі - Концерн радіомовлення), був прийнятий на посаду бухгалтера-ревізора 2 категорії, а з 01 грудня

2011 року його було переведено на посаду бухгалтера-ревізора 1 категорії. Наказами № 89/ок від 12 листопада 2014 року та № 512 від 18 листопада

2014 року, яким уточнено дату звільнення, його було звільнено з займаної посади з 18 листопада 2014 року у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Зазначав, що він є членом первинної профспілкової організації Концерну радіомовлення та відповідно до ст. 43 КЗпП України міг бути звільнений лише за її попередньою згодою. Однак відповідно до листа профспілкової організації Концерну радіомовлення від 11 листопада 2014 року № 89 генеральному директору Концерну радіомовлення було відмовлено в наданні згоди на розірвання з ним трудового договору. Крім того, йому була незаконно ненарахована та невиплачена одноразова премія з нагоди державного та професійного свята у розмірі одного посадового окладу, зокрема до Дня незалежності України та Дня працівників радіо, телебачення та зв'язку.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_4 просив визнати незаконними та скасувати накази Концерну радіомовлення від 12 та 18 листопада 2014 року; поновити його на роботі; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; визначити розмір середньоденної плати в сумі 475 грн 04 коп.; зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити йому премію до Дня незалежності України та Дня працівників радіо, телебачення та зв'язку по 3 381 грн та премію за основні результати виробничої та фінансово-господарської діяльності за серпень-листопад

2014 року у розмірі 8 238 грн 31 коп.; зобов'язати відповідача донарахувати та виплатити йому вихідну допомогу у розмірі 4 030 грн 20 коп.; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати належних йому сум при звільненні по день фактичного розрахунку.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня

2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва

від 12 серпня 2015 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2015 року ухвалу апеляційного суду

м. Києва від 12 серпня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Останньою ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 лютого

2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних у кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що при звільненні позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України були дотримані вимоги трудового законодавства.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 21 липня 2008 року ОСОБА_4 працював у Концерні радіомовлення, був прийнятий на посаду бухгалтера-ревізора 2 категорії, а з 01 грудня 2011 року його було переведено на посаду бухгалтера-ревізора 1 категорії.

Наказом Генерального директора Концерну радіомовлення № 89/ок від

12 листопада 2014 року ОСОБА_4 було звільнено з займаної посади у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1

ст. 40 КЗпП України. Наказом Концерну радіомовлення № 512 від

18 листопада 2014 року встановлено дату звільнення ОСОБА_4 з

18 листопада 2014 року.

Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями з ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

За положеннями ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1-5, 7 ст. 40 може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Встановивши, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності штату працівників, позивача було попереджено про наступне вивільнення за два місяці та запропоновано останньому вакантні на підприємстві посади, з можливістю переведення також на іншу роботу на цьому підприємстві, від яких він відмовився, відповідач звернувся до профспілкової організації про надання згоди на звільнення ОСОБА_4, при цьому надана відмова профспілки не містить правового обґрунтування, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову.

Оцінка обґрунтованості рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення ОСОБА_4 здійснена судом апеляційної інстанції з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 01 липня 2015 року № 6-703цс15.

Суди попередніх інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, надали оцінку наявним в матеріалах справи доказам, законно та обґрунтовано дійшли висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

Докази та обставини, на які посилається ОСОБА_4 у касаційній скарзі, були предметом розгляду судами першої та апеляційної інстанцій та при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального та процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст.ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 червня

2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 лютого 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

В.М. Коротун