Провадження № 22-ц/780/2884/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 42 27.06.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

27 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Ігнатченко Н.В., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, яка також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, третя особа Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційна контора № 1 про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення та встановлення порядку користування житлом,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення та встановлення порядку користування житлом. Заявлений позов мотивувала тим, що вона та відповідачі зареєстровані у ІНФОРМАЦІЯ_1, в спірній квартирі вона не проживає, її колишній чоловік ОСОБА_4 у червні 2016 року замінив дверні замки на квартирі, не надає їй дублікат ключів і перешкоджає їй в користуванні житлом. Внаслідок створюваних ним перешкод вона позбавлена права користування житловим приміщенням, ці обставини встановлені рішенням суду. Крім того, вона бажає визначити порядок користування житловим приміщенням, претендує на ізольовану кімнату пл. 16,5 кв. м., якою можливо користуватися разом із дочкою ОСОБА_6; інші дві ізольовані кімнати пропонувала виділити в користування ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2 Просила вселити її в квартиру АДРЕСА_1, зобовязати відповідача ОСОБА_4 не чинити їй перешкод в користуванні зазначеною квартирою, визначити порядок користування житловим приміщенням, виділивши їй та ОСОБА_6 у користування ізольовану кімнату пл. 16,50 кв. м., інші кімнати площею 10,80 кв. м. та 10,00 кв. м. та лоджію виділити для користування іншим відповідачам; інші приміщення, а саме кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню, кладову залишити у спільному користуванні сторін.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено, вселено ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_2, зобовязано ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_3 в користуванні та проживанні в квартирі; встановлено порядок користування квартирою, виділено в користування ОСОБА_3, ОСОБА_6 та неповнолітній ОСОБА_7 ізольовану житлову кімнату пл. 16,50 кв.м., виділено в користування ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 ізольовані житлові кімнати розмірами 10,80 кв. м. та 10,00 кв. м. з лоджією 5,2 кв. м., коридор, кухню, ванну кімнату, вбиральню та кладову залишено в спільному користуванні сторін.

Відповідач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2017 рокута ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд першої інстанції помилково трактував зміст рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2016 року, яким в задоволенні позову ОСОБА_8 про примусове виселення та зняття з реєстрації було відмовлено. Крім цього, встановлено, що ОСОБА_3 покинула приміщення спірної квартири та впродовж тривалого часу не проживала в спірній квартирі з своєї волі та бажання. Судом не враховано наявність у відповідача ОСОБА_2 двох неповнолітніх дітей, які зареєстровані в спірній квартирі, але невраховані при визначенні порядку користування спірною квартирою, що призвело до порушення прав та інтересів неповнолітніх дітей. Судом при постановленні рішення було встановлено відсутність будь-яких заяв, які б свідчили про згоду членів сімї відповідача на вселення ОСОБА_3, що є підставою для відмови в задоволенні її позову, але судом постановлено рішення про вселення позивача у спірну квартиру.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої інстанції в повній мірі даним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що квартира АДРЕСА_3 перебуває на балансі КП БМР «ЖЕК-1».

В квартирі зареєстровані ОСОБА_5, його сини ОСОБА_2, ОСОБА_4, онуки ОСОБА_9, ОСОБА_8, а також ОСОБА_3 (із 1988 року), ОСОБА_6, ОСОБА_7

11 грудня 2015 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, КП БМР «ЖЕК-1» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в задоволенні позову відмовлено. Рішенням суду встановлено, що квартира не приватизована, в ній зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_3, батько ОСОБА_4 ОСОБА_5, брат ОСОБА_4 ОСОБА_2, двоє його неповнолітніх дітей ОСОБА_9 та ОСОБА_8, донька ОСОБА_4 та ОСОБА_3 ОСОБА_6 та їх онука ОСОБА_7. Встановлено, що фактично в спірній квартирі проживали лише ОСОБА_4 та ОСОБА_3, яка з 01 червня 2015 року залишила спірну квартиру і переїхала жити у винайману, в цей період ОСОБА_4 перебував у відрядженні в іншій області. Встановивши факт не проживання ОСОБА_3 в спірній квартирі з червня 2015 року, суд також зясував, що ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи довічно, страждає на низку важких захворювань, в тому числі неврологічного характеру. За змістом рішення, ОСОБА_3 декілька разів мала намір потрапити до квартири, але позивач без її відома змінив замки на вхідних дверях. Суд прийшов до висновку, що позивач ОСОБА_4 в судовому засіданні не довів факт не проживання відповідача ОСОБА_3 в спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин (а. с. 4 6).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом та вселення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач є колишнім членом сімї наймача, зареєстрована в спірній квартирі із 21 грудня 1987 року, має право проживати в ній, але не проживає з 01 червня 2015 року з поважних причин.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Пунктом 9 ОСОБА_10 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сімї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сімї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. ст. 64, 65 ЖК України члени сімї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обовязки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сімї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обовязки, як наймач та члени його сімї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

Таким чином, з урахуванням наведених вимог закону, оскільки судом першої інстанції було беззаперечно встановлено, що позивач ОСОБА_3 є колишнім членом сімї ОСОБА_4, який проживає в спірній квартирі та створює перешкоди ОСОБА_3 в користуванні нею житлом, що не заперечено ним в судовому засіданні, суд обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність вселення ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_3 та із покладенням на ОСОБА_4 обовязку не чинити їй перешкод в користуванні житлом.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2016 року встановлений факт тривалої відсутності ОСОБА_3 в спірній квартирі, не спростовують висновків суду та відхиляються колегією суддів.

Колегія суддів враховує, що ОСОБА_4 визнавав створення ним перешкод у користуванні позивачем житловим приміщенням, а тому доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду в частині необхідності усунути перешкоди ОСОБА_3 в користуванні житлом.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, що відсутність в матеріалах справи будь-яких заяв, які б свідчили про згоду членів сімї відповідача на вселення позивача, колегія суддів враховує розяснення ОСОБА_10 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» в п. 9 про те, що відсутність письмової згоди членів сімї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, а тому доводи ОСОБА_2 не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються колегією суддів.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 в передбаченому законом порядку зареєстрована із 21 грудня 1987 року в спірній квартирі та набула права користування цим житлом.

Крім того, колегія суддів враховує, що відповідач ОСОБА_4, якого зобовязано не чинити перешкод позивачу ОСОБА_3 в користуванні квартирою, із рішенням суду погодився та його не оскаржував.

Судом також задоволено позов ОСОБА_3 в частині встановлення порядку користування квартирою, виходячи із того, що порядок користування квартирою, який просила визначити позивач, та за якого житлові кімнати будуть заселені особами однієї статі, не порушуватиме вимоги ст. 50 ЖК України та житлові права сторін.

Із даними висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, виходячи із наступного.

Із матеріалів справи вбачається, що в спірній квартирі зареєстровані ОСОБА_5, його сини ОСОБА_2, ОСОБА_4, онуки ОСОБА_9, ОСОБА_8, а також ОСОБА_3 (із 1988 року), ОСОБА_6, ОСОБА_7, однак ОСОБА_9 та ОСОБА_8 не притягнуті до участі в справі як відповідачі і щодо них порядок користування квартирою не встановлювався, що порушує права неповнолітніх осіб.

Дані обставини суд першої інстанції залишив поза увагою та прийшов до помилкового висновку про можливість встановлення порядку користування спірною квартирою без урахування всіх осіб, що в ній зареєстровані та відповідно до закону мають право користування квартирою.

Крім того, з технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_4 вбачається, що квартира має загальну площу 63 кв.м., житлову площу 37,30 кв.м. і складається із наступних приміщень: житлова кімната 16,50 кв.м., житлова кімната 10,80 кв.м., житлова кімната пл. 10,0 кв.м., кухня пл. 7,80 кв.м., ванна пл. 2,60 кв.м., вбиральня пл. 1,20 кв.м., коридор пл. 9,90 кв.м., кладова пл. 1,10 кв.м., лоджія пл. 3,10 кв.м. (а. с. 7 8).

Відповідно до ст. 48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 63 ЖК України не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі, частини кімнати або кімната, звязана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення.

Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЖК України член сімї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сімї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам ст. 63 цього кодексу.

У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснено, що відповідно до ст. 104 ЖК України суд вправі задовольнити вимоги члена сімї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сімї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром, меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік як такого, що потребує поліпшення житлових умов.

Статтею 47 ЖК України встановлено норму жилої площі в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу.

Відповідно до п. 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених ОСОБА_10 Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 р. N 470, потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни, забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських ОСОБА_10 народних депутатів разом з радами профспілок.

Норма жилої площі для м. Біла Церква становить 9 кв.м.

Таким чином, позов в частині визначення порядку користування житловими кімнатами в спірній квартирі із залишенням в користуванні відповідачів двох кімнат пл. 10,8 кв.м. та 10 кв.м. із врахуванням інтересів двох осіб, що не були залучені до участі в справі, не ґрунтується на вимогах закону та не може бути задоволений судом.

За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині визначення порядку користування житловим приміщенням і розподілу судових витрат ухвалене за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та зроблені із порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України є підставами для його скасування в цій частині із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України колегія суддів здійснює перерозподіл судових витрат і стягує із ОСОБА_4 на користь держави судові витрати в розмірі 551,20 грн. пропорційно задоволених позовних вимог, а із держави на користь ОСОБА_2 в розмірі 305 грн. за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2017 року скасувати в частині задоволення позову про визначення порядку користування квартирою та розподілу судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення.

Відмовити ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6, яка також діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7, третя особа Комунальне підприємство Білоцерківської міської ради Житлово-експлуатаційна контора № 1 про встановлення порядку користування житлом.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 551,20 грн., та із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 305 грн.

В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Ігнатченко Н.В.

ОСОБА_11