АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/102/17 Справа № 203/5107/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Макарова М.О., Демченко Е.Л.,

за участі секретаря: Куць О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційні скарги ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк»

на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року

у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання договору поруки припиненим; за зустрічним позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору поруки припиненим, -

ВСТАНОВИВ:

01.09.2015 року ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором (т.1 а.с. 2-5)

16.11.2015 року до спільного розгляду в межах даної цивільної справи було прийнято зустрічний позов ОСОБА_4 до ПАТ «УкрСиббанк», треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання договору поруки припиненим(т.1 а.с.137-140)

У судовому засіданні 02.12.2015 року до спільного розгляду в межах даної цивільної справи було прийнято зустрічний позов ОСОБА_5 до ПАТ «УкрСиббанк», треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору поруки припиненим(т.1 а.с.162-166)

08.02.2016 року до спільного розгляду в межах даної цивільної справи було прийнято зустрічний позов ОСОБА_3 до ПАТ «УкрСиббанк», треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору поруки припиненим(т.2 а.с.77-84)

Позивач за первісним позовом в обґрунтування позовних вимог, посилався на те, що між позивачем та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № 0 від 14.04.2008 року, за умовами якого, позивач надав, а відповідач отримав у кредит грошові кошти у розмірі 42 000 дол. США. Зобовязання відповідача за кредитним договором, забезпечені порукою на підставі договорів поруки, укладених між позивачем та іншими відповідачами. Свої зобовязання за кредитним договором відповідач належним чином не виконав, у звязку з чим у нього виникла заборгованість, яку відповідачі добровільно не погашають, тому позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 0 від 14.04.2008 року 11 519,61 дол.США та пені 6 045,07 грн., а також стягнути судові витрати (т.1 а.с. 2-5).

Позивачі за зустрічними позовами ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у своїх позовних заявах посилались на те, що дійсно забезпеченням погашення кредиту за договором № 0/1 від 14.04.2008 року виступали договори поруки укладені між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, а саме № 0/3 від 14.04.2008 року, № 0/4 від 14.04.2008 року та № 0/2 від 14.04.2008 року. Однак кредитні зобовязання ОСОБА_2 не виконувались з жовтня 2014 року, як зазначає сам банк, тобто з цього моменту у банку виникло право звернутися у шестимісячний строк до поручителів з вимогою про сплату заборгованості по кредитному договору, який відповідач прострочив, оскільки направив вимоги позивачам лише в червні 2015 року. Крім того, банком та ОСОБА_2 було відчужено нерухоме майно, яке виступало предметом іпотеки по зазначеному кредитному договору, але про цей факт не було повідомлено поручителів, що призвело до збільшення обсягу їх відповідальності. Враховуючи зазначене позивачі звернулись до суду та просили визнати зазначені договори поруки припиненими (т.1 а.с.137-140, 162-166, т.2 а.с.77-84).

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року визнано договір поруки № 0/3 від 14 квітня 2008 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 припиненим з 26.08.2014 року.

Визнано договір поруки № 0/4 від 14 квітня 2008 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 припиненим з 26.08.2014 року.

Визнано договір поруки № 0/2 від 14 квітня 2008 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 припиненим з 26.08.2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором № 0 від 14 квітня 2008 року 299 103,94 грн. яка складається з заборгованості за кредитом 260 891,01 грн., заборгованості по відсоткам 32 167 грн., пені 6 045,07 грн. та у рахунок повернення судових витрат 2 604,83 грн., а разом 301 708,77 грн.

Публічному акціонерному товариству «УкрСиббанк» у задоволені іншої частини позовних вимог відмовлено.

Також судом було вирішено питання щодо розподілу судових витрат по справі.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині стягнення з нього заборгованості за кредитним договором, та ухвалити нове рішення в цій частині, яким в задоволенні вказаних позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Також не погодившись з рішенням суду, ПАТ «УкрСиббанк» також звернулося до суду з власною апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги первісного позову в повному обсязі.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційних скарг та часткового скасування рішення суду, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено місцевим судом, 14.04.2008 року між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк» ( в подальшому перейменовано в ПАТ «УкрСиббанк») був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0 за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит в іноземній валюті у розмірі 42 000 доларів США, зі строком повернення кредиту 13.10.2023 року та зобовязався сплачувати протягом 30 календарних днів, починаючи з дати видачі кредиту, проценти за користування кредитом в розмірі 13% річних. Сторони договору визначили, що погашення кредиту буде здійснюватися періодичними щомісячними платежами, і ОСОБА_2 зобовязався сплачувати Банку щомісячно платежі за основним зобовязанням та платежі процентів за користування кредитом (т.1 а.с.6-27).

Встановлено, що зобовязання по кредитному договору № 0 від 14.04.2008 року було забезпечено заставою нерухомого майна, а саме квартири № 12а в буд. 14 по вул. Фрунзе у м. Дніпропетровську, що підтверджується копією договору іпотеки № 0/1 від 14.04.2008 року та п.2.1 кредитного договору (т.1 а.с.8, 114-115).

Судом встановлено, що між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки № 0/3 від 14.04.2008 року, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_2 своїх обов'язків за кредитним договором № 0 від 14.04.2008 року, в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, пені та інших штрафних санкцій, що підтверджується копією зазначеного договору (т.1 а.с. 31-32).

Також встановлено, що між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки № 0/2 від 14.04.2008 року, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_2 своїх обов'язків за кредитним договором № 0 від 14.04.2008 року, в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, пені та інших штрафних санкцій, що підтверджується копією зазначеного договору (т.1 а.с. 29-30).

Крім того, встановлено, що між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 0/4 від 14.04.2008 року, за умовами якого поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед кредитором за виконання ОСОБА_2 своїх обов'язків за кредитним договором № 0 від 14.04.2008 року, в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, пені та інших штрафних санкцій, що підтверджується копією зазначеного договору (т.1 а.с. 33-34).

Також встановлено, що у ОСОБА_2 перед ПАТ «УкрСиббанк» виникла заборгованість за кредитним договором № 0 від 14.04.2008 року, яка станом на 19.08.2015 року становила 11 519,61 дол. США, що за курсом НБУ на час розгляду справи становить 299 103,94 грн. та складається з заборгованості за кредитом 260 891,01 грн., заборгованості по відсоткам 32 167 грн., пені 6 045,07 грн., оскільки ОСОБА_2 до 25.02.2014 року не вніс черговий платіж та припинив обслуговувати кредит, ці обставини підтверджуються розгорнутим розрахунками заборгованості (т.1 а.с.25, 48).

Згідно письмових пояснень ОСОБА_2 та не запереченням даного факту позивачем за первісним позовом, 05.09.2014 року було припинено іпотеку та реалізовано предмет іпотеки, а саме квартиру № 12а в буд. 14 по вул. Фрунзе у м. Дніпропетровську, що підтверджується копією Додаткової угоди № 1 від 09.02.2009 року до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 14.04.2008 року, копією договору купівлі-продажу від 05.09.2014 року та витягу від 05.09.2014 року (т.1 а.с.18, 114-115, т.2 а.с.3-11).

Встановлено, що 03.06.2015 року ПАТ «УкрСиббанк» направлялись вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 щодо сплати заборгованості по кредитному договору № 0 від 14.04.2008 року, що підтверджується копіями даних вимог(а.с.37-46).

Відповідно до п.3.3 кредитного договору позивальник повертає кредит та сплачує банку передбачені договором платежі щомісячно до 10 числа кожного місяця.

Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Згідно з умовою п.2.2 договорів поруки № 0/3 від 14.04.2008 року, № 0/4 від 14.04.2008 року та № 0/2 від 14.04.2008 року у випадку невиконання ОСОБА_2 своїх зобов'язань за основним договором Банк має право предявити свої вимоги безпосередньо до поручителів, які зобовязана виконати їх протягом 10-ти робочих днів з дати відправлення їй такої вимоги (рекомендованим листом) шляхом перерахування коштів у розмірі, визначеному п.1.3 договору поруки на рахунки, вказані Банком. Відповідно до п.5.3 договору поруки позивач та Банк домовились, що дотримуються загальних умов щодо строків позовної давності, а п.5.4 договору передбачено, що всі спори, які можуть мати місце, вирішуються шляхом проведення переговорів, а при неможливості досягти згоди - у судовому порядку відповідно до чинного законодавства.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції керувався положеннями ст.ст.14, 509, 526, 527, 610, 1054 ЦК України, та при розгляді позовних вимог позивачів за зустрічними позовами виходив з того, що з матеріалів справи вбачається, що останнє погашення згідно графіку (початок порушення) за кредитним договором № 0 від 14.04.2008 року ОСОБА_2 відбулося 30.01.2014 року (а.с.48), тобто строк виконання кожного щомісячного зобов'язання сплив у відповідне число останнього місяця строку, в даному випадку - це 25.02.2014 року, а право вимоги у банку виникло з 26.02.2014 року. Проте вимога про дострокове погашення кредиту була направлена позичальнику та поручителям лише 03.06.2015 року, а позов пред'явлено 01.09.2015 року (а.с.2) (що є основним в обчисленні строку), тобто після шестимісячного строку для предявлення вимоги до поручителів, тому суд приходить до висновку, що відповідач протягом шести місяців, тобто до 25.08.2014 року, не предявив вимогу до поручителів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення з них кредитних коштів згідно кредитного договору № 0 від 14.04.2008 року, тому договори поруки № 0/2 від 14.04.2008 року, № 0/3 від 14.04.2008 року № 0/4 від 14.04.2008 року є припиненими з 26.08.2014 року. Враховуючи зазначене суд задовольнив зустрічні позови ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в повному обсязі.

Колегія суддів погоджується в цій частині з висновком суду першої інстанції, як з таким, що зроблений у відповідності до норм матеріального та процесуального права, підтверджуються матеріалами справи та доводами апеляційної скарги не спростований, які також не містять посилань на нові факти чи засоби доказування, які б вказували на незаконність ухваленого в справі рішення.

В свою чергу, вирішуючи вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором № 0 від 14.04.2008 року, та обґрунтовано прийнявши до уваги факт невиконання ОСОБА_2 своїх зобовязань за кредитним договором щодо сплати кредиту та процентів за користування кредитом, а також факт наявності у позивача, за умовами укладеного між ними договору, права вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитом, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню в цій частині.

Такі висновки місцевого суду колегія суддів також вважає обґрунтованими та такими, що підтверджені матеріалами справи.

Однак, задовольняючи позовні вимоги AT «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №0 від 14.04.2008 року, судом зазначено у стягнення заборгованості в гривневому еквіваленті, з чим апеляційний суд погодитися не може, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме, відповідно до змісту позовної заяви, поданої до суду, вимоги AT «УкрСиббанк» зазначені в іноземній валюті, а саме в доларах США, чого до уваги, місцевим судом, взято не було.

Згідно зі ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо лший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-лравовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній залюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та ливідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право лійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.

Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними .нностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті.

В матеріалах справи наявна копія дозволу на право здійснення валютних операцій №75-2 від 19.11.2002 року з додатком та копія банківської ліцензії №75 від 24.12.2001 року.

Крім того, в п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду вільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5 розяснено, що у разі якшо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої татті 533 ЦК».

Таким чином, суд першої інстанції припустився помилки в частині невірного визначення валюти стягнення за кредитним договором, а тому рішення суду в частині стягнення заборгованості з ОСОБА_2 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення, яким необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 квітня 2008 року в сумі 11 519,61 доларів США, яка складається із заборгованості: за кредитом - 10255,15 доларів США, по відсоткам - 1264,46 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та відсоткам в розмірі 6 045,07 грн., з яких пеня за прострочення сплати кредиту - 349,86грн., пеня за прострочення сплати процентів - 5 695,21 грн.;

Посилання апеляційної скарги ОСОБА_2, щодо неврахування судом ч.2 ст.1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки) не можуть бути підставою для скасування рішення та відмови в позові, оскільки ОСОБА_2 не враховано, що норми вказаного Закону не застосовуються до вимог ПАТ «Укрсиббанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором виходячи з наступного.

Згідно письмових пояснень ОСОБА_2 та не запереченням даного факту позивачем за первісним позовом, 05.09.2014 року було припинено іпотеку, та реалізовано предмет іпотеки, а саме квартиру № 12а в буд. 14 по вул. Фрунзе у м.Дніпропетровську, що підтверджується копією Додаткової угоди № 1 від 09.02.2009 року до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 14.04.2008 року, копією договору купівлі-продажу від 05.09.2014 року та витягу від 05.09.2014 року (т.1 а.с.18, 114-115, т.2 а.с.3-11).

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону:

1)не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

2)не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3)кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Отже, дія вказаного закону поширюється виключно лише на правовідносини та майно боржників, яке виступає як забезпечення зобовязань за споживчими кредитами.

Поняття "мораторій" у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України).

Відповідно до Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" мораторій це тимчасове обмеження і згідно зі ст. 3 цього закону він втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Таким чином, установлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати заставне майно (відчужувати без згоди власника).

Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення та виконання кредитних зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що призупиняє на стадії примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості, вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень, на період чинності цього Закону.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-57цс15, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України.

За наведених обставин у місцевого суду не було підстав відмовляти банку у задоволенні його позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника.

Доводи апеляційної скарги щодо неправомірності відмови у солідарному стягненні заборгованості з боржника та поручителів та необґрунтованості висновку суду щодо припинення договорів поруки, оскільки строк виконання основного зобов'язання не настав, а тому шестимісячний строк на пред'явлення вимоги до поручителя на момент пред'явлення позову AT «УкрСиббанк»» про стягнення заборгованості не сплинув також не можуть бути підставою для скасування рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання сновного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Несплата чергового платежу про надання споживчого кредиту, згідно положень ст. 1050 ЦК України надає кредитору право на пред'явлення вимог щодо повного погашення заборгованості.

Крім цього, у разі прострочення виконання зобов'язань за умовами ст.ст. 533, 534 ЦК України, кредитор має право пред'явити свої вимоги до поручителя.

Відповідно до положень ч.2 ст. 553 ЦК України порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

За кредитним договором ОСОБА_2 надано кредит, встановлено зобов'язання по поверненню кредитних коштів, відсотків та інших платежів, визначених умовами Кредитного говору та встановлено порядок виконання зобов'язання частинами (щомісячно). За положеннями ж договорів поруки, поручителі, кожен окремо, зобовязується відповідати перед Кредитором за зобовязаннями позичальника у повному обсязі.

Відповідно до положень ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обв'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

З огляду на це, спірні відносини передбачають можливість виконання цього зобов'язання частинами.

Відповідно до положень ст. 529 ЦК України кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Невиконання свого обов'язку щодо виконання зобов'язання частинами свідчить про порушення порядку часткового виконання зобов'язань, визначеного умовами Кредитного договору, враховуючи приписи ст. 529 ЦК України, та тягне за собою наслідки, визначені ч.2 ст. 1050 ЦК України.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі 6-2662цс15, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням.

Окрім того, згідно правової позиції Верховного Суду України, у справі 6-1844цс15, порука це строкове зобовязання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Строк поруки не вважається строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який установили сторони в договорі). Тому навіть якщо в межах строку дії поруки було пред'явлено претензію і поручитель не виконав указаних у ній вимог, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами вказаного строку, оскільки із закінченням строку припинилося матеріальне право.

Окрім того, апеляційний суд зазначає, що положення ст.559 ЦК України, виходячи з їх системного аналізу, не передбачають можливості часткового припинення поруки.

Враховуючи наведене та беручи до уваги обставини справи, Банк не скористався своїм обєктивним правом на предявлення вимоги до поручителів, протягом преклюзивного строку в 6 місяців з дня, коли у позивача виникло право вимоги до позичальника та поручителя, а саме з 26.02.2014 року по 26.08.2014 року, а від так висновки місцевого суду щодо відмови у задоволенні позову до поручителів з підстав припинення договорів поруки є обгрунтованими.

Апеляційний суд також відхиляє посилання скарги на неправомірність висновків суду щодо збільшення обсягу відповідальності поручителів внаслідок реалізації заставного майна, оскільки судом було визнано поруку припиненою з інших підстав.

Інші доводи апеляційної скарги Банку щодо правомірності вимог до поручителів зводяться до цитування та особистого тлумачення норм матеріального закону, який застосовується при розгляді справ щодо зобовязальних відносин, та висновків місцевого суду в чій частині не спростовують.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду частковому скасуванню в частині позовних вимог ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 299103,94 грн. та ухваленням в цій частині нового рішення, а іншій частині рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308,309,316,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» - задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором у сумі 299103,94 грн. скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту №0 від 14 квітня 2008 року в сумі 11 519,61 доларів США, яка складається із заборгованості: за кредитом - 10255,15 доларів США, по відсоткам - 1264,46 доларів США та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту та відсоткам в розмірі 6 045,07 грн., з яких пеня за прострочення сплати кредиту - 349,86грн., пеня за прострочення сплати процентів - 5 695,21 грн.;

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді Е.Л. Демченко

ОСОБА_6