Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державного управління справами, комплексу відпочинку «Пуща - Водиця» Державного управління справами, третя особа: Керівник Державного управління справами Березенко Сергій Іванович, про скасування розпорядження про звільнення, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення усіх сум, належних на дату звільнення, за касаційною скаргою представника Державного управління справами - Маруди Сергія Сергійовича на рішення Голосіївського районного суду

м. Києва від 15 червня 2016 року, рішення апеляційного суду м. Києва від

15 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2010 року його було поновлено на посаді директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами.

Зазначав, що лише 06 квітня 2015 року керівник Державного управління справами Березенко С.І. видав розпорядження № 26-П про поновлення його на посаді директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» з 15 серпня 2006 року. При цьому того ж дня керівником Державного управління справами Березенком С.І. видано розпорядження № 27-П про звільнення його з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» у зв'язку з реорганізацією будинку відпочинку «Пуща Водиця» та скороченням штату його працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Враховуючи, що роботодавець не попередив його у встановленому законодавством порядку про наступне вивільнення та не запропонував іншу роботу, при цьому він мав переважне право на залишення на роботі як постраждалий внаслідок аварії на ЧАЕС, інвалід 2 групи та як особа, на яку поширюються положення Закону України «Про соціальний захист дітей війни», а тому, з урахуванням поданих уточнень, просив скасувати розпорядження № 27-п від 06 квітня 2015 року про його звільнення з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами, скасувати наказ № 51 від 06 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_4 з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами, поновити його на раніше займаній посаді директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами, стягнути з комплексу відпочинку «Пуща Водиця» середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 188 505 грн 90 коп., а також усі суми, належні йому на день звільнення, у тому числі за невикористані відпустки.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня

2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Скасовано розпорядження керівника Державного управління справами № 27-п від 06 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_4 з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами.

Скасовано наказ директора комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами № 51 від 06 квітня 2015 року про звільнення ОСОБА_4 з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді директора комплексу відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами.

Стягнуто з комплексу відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 30 970 грн 48 коп.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року в частині поновлення на роботі ОСОБА_4 змінено.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді директора будинку відпочинку «Пуща-Водиця» Державного управління справами.

Змінено рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на

ст. 233 КЗпП України як на підставу для відмови в задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2010 року.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду м. Києва від

15 червня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник Державного управління справами - Маруда С.С., посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних у кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача відбулось з порушенням норм трудового законодавства та порядку звільнення працівника за п. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки відсутні докази попередження ОСОБА_4 за 2 місяці про наступне вивільнення, пропонування йому іншої роботи на підприємстві, а також врахування наявності у нього переважного права на залишення на роботі як інваліда війни.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині поновлення на роботі та виключення з мотивувальної частини рішення посилання на ст. 233 КЗпП України, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивача було поновлено на посаді, яку він не займав, при цьому вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі не підлягають задоволенню в порядку подання нового позову.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2010 року, залишеним без змін у вказаній частині рішенням апеляційного суду міста Києва від

14 вересня 2010 року та ухвалою Верховного Суду України від 23 лютого 2011 року, скасовано розпорядження керівника Державного управління справами № 16/111-к від 15 серпня 2006 року, а також наказ комплексу відпочинку «Пуща Водиця» № 15 від 15 серпня 2006 року. ОСОБА_4 поновлено на посаді директора будинку відпочинку «Пуща Водиця».

Розпорядженням керівника Державного управління справами № 26-П від 06 квітня 2015 року ОСОБА_4 поновлено на посаді директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами з

15 серпня 2006 року.

Розпорядженням керівника Державного управління справами № 27-П від 06 квітня 2015 року ОСОБА_4 звільнено з посади директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами у зв'язку з реорганізацією будинку відпочинку «Пуща Водиця» та скороченням штату його працівників згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями з ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Встановивши, що ОСОБА_4 не попереджувався про звільнення 06 квітня 2015 року за два місяці, йому не пропонувалась інша робота, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про порушення відповідачем норм трудового законодавства про звільненні ОСОБА_4 06 квітня 2015 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв'язку із чим він підлягає поновленню на роботі.

При цьому враховуючи, що до моменту звільнення 06 квітня 2015 року ОСОБА_4 займав посаду директора будинку відпочинку «Пуща Водиця» Державного управління справами, законним та обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про поновлення його саме на зазначеній посаді.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

При цьому доводи касаційної скарги про виконання роботодавцем умов попередження про наступне вивільнення та пропонування позивачу вакантних посад, з посиланням на встановлені обставини у рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 13 травня 2010 року, є безпідставними, з огляду на оскаржуване в межах розгляду даної справи звільнення ОСОБА_4 від 06 квітня 2015 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 335 ЦПК України касаційний суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суди попередніх інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, надали оцінку наявним в матеріалах справи доказам, законно та обґрунтовано дійшли висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається представник Державного управління справами - Маруда С.С. у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій та при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального та процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст.ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника Державного управління справами - Маруди Сергія Сергійовича відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 червня

2016 року в незміненій частині після апеляційного перегляду та рішення апеляційного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

В.М. Коротун

Л.М.Мазур