Номер провадження: 22-ц/785/4035/17
Головуючий у першій інстанції Прохоров П. А.
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду М. Одеси від 09 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними посилаючись на те, що 21 грудня 2010 року між ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 був укладений договір позики посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Іллічовою H.A. та - зреєстрований в реєстрі 13258.

Відповідно до умов вищевказаного договору позикодавець надав, а позичальники отримали кошти в розмірі 419198,64 грн., що на час укладення договору були еквівалентні до 52640,00 дол. США, строком до 26 вересня 2012 року, без нарахування відсотків.

Того ж дня між сторонами вищевказаного договору позики було укладено договір іпотеки яким було забезпечено виконання позичальниками їх зобов'язань за договором позики від 21.12.2010 року зареєстрованим за № 13259 та за яким у іпотеку позивачу було передано нерухоме майно, а саме квартира АДРЕСА_1, загальною площею 63,1 кв. м.

Крім того, 03 листопада 2011 року між ОСОБА_9 яка діяла від імені ОСОБА_6, на підставі довіреності Р№ 5447 від 09.07.2011 року (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики посвідчений приватним нотаріусом ОМНОІллічовою H.A. та зареєстрований в реєстрі за № 11257.

Відповідно до умов вищевказаного договору позикодавець надав, а позичальник отримав кошти в розмірі 187673,14 грн., що в еквіваленті на час укладення договору складає 23520,00 дол. США, строком до 03 травня 2012 року, без нарахування відсотків.

Того ж дня між сторонами вищевказаного договору позики було укладено договір іпотеки відповідно до умов якого забезпечувалося зобов'язання за договором позики від 03.11.2011 року зареєстрованим за № 11258 та передавалося в іпотеку нерухоме майно, а сааме квартира АДРЕСА_3, загальною площею 33,6 кв. м.

24 червня 2016 року з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно (АДРЕСА_1) ОСОБА_2 стало відомо, що 23.05.2016 року та 29.10.2015 року приватним нотаріусом ОМНО Янковською О.С. було посвідчено договори купівлі-продажу вищезазначених квартир.

Жодних повідомлень, що квартири будуть відчужуватись ОСОБА_2 не отримувала.

Позивач вважає, що що оскаржувані договори купівлі-продажу було укладено між відповідачами в рамках звернення стягнення заборгованостей за основними зобов'язаннями на предмети іпотеки, якими такі зобов'язання були забезпечені.

При цьому позивач наполягав на тому, що ОСОБА_6 було порушено її право на пріоритетний викуп предметів іпотеки через неповідомлення її про намір укладення відповідних договорів купівлі-продажу, та вказана у оскаржуваних договорах ціна іпотечного майна визначена із порушенням вимог законодавства, що вказує на те, що сторони договорів купівлі продажу не досягли згоди щодо такої істотної умови договорів, а тому, за переконанням позивача, такі договори мають бути визнані недійсними з підстав ст. 215 ЦК України.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2016 року заяву представника позивача задоволено, заборонено відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_6, та будь-яким іншим особам самостійно вселятися до квартир розташованих за адресою АДРЕСА_1, та самостійно виселяти ОСОБА_2 з квартири розташованої за адресою в АДРЕСА_1, та за адресою в АДРЕСА_3.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково, ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2016 року в частині забезпечення позову шляхом заборони відповідачам ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та будь-яким іншим особам самостійно вселятися до квартир розташованих за адресою АДРЕСА_1, та самостійно виселяти ОСОБА_2 з квартири розташованої за адресою в АДРЕСА_1, та за адресою в АДРЕСА_3 скасувано, в цій частині у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено, в іншій частині ухвалу залишено без змін.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 02 листопада 2016 року заяву представника позивача задоволено, по справі призначено судову товарознавчу експертизу. Провадження по справі не зупинено.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 09 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено, після набрання вказаного рішення законної сили скасувано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 09 вересня 2016 року, а саме скасувано заборону відповідачам - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, та будь-яким іншим особам самостійно вселятися до квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1 та самостійно виселяти ОСОБА_2 з квартири розташованої за адресою АДРЕСА_3.

Вважаючи рішення суду незаконним представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 09 березня 2017 року та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч.1 п.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд обгрунтовано дійшов заначеного висновку.

Судом встановлено, що 21 грудня 2010 року між ОСОБА_2, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 був укладений договір позики посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Іллічовою H.A. та - зреєстрований в реєстрі 13258.

Відповідно до умов вищевказаного договору позикодавець надав, а позичальники отримали кошти в розмірі 419198,64 грн., що на час укладення договору були еквівалентні до 52640,00 дол. США, строком до 26 вересня 2012 року, без нарахування відсотків.

Того ж дня між сторонами вищевказаного договору позики було укладено договір іпотеки яким було забезпечено виконання позичальниками їх зобов'язань за договором позики від 21.12.2010 року зареєстрованим за № 13259 та за яким у іпотеку позивачу було передано нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1, загальною площею 63,1 кв. м.

Крім того, 03 листопада 2011 року між ОСОБА_9 яка діяла від імені ОСОБА_6, на підставі довіреності Р№ 5447 від 09.07.2011 року (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою H.A. та зареєстрований в реєстрі за № 11257.

Відповідно до умов вищевказаного договору позикодавець надав, а позичальник отримав кошти в розмірі 187673,14 грн., що в еквіваленті на час укладення договору складає 23520,00 дол. США, строком до 03 травня 2012 року, без нарахування відсотків.

Того ж дня між сторонами вищевказаного договору позики було укладено договір іпотеки відповідно до умов якого забезпечувалося зобов'язання за договором позики від 03.11.2011 року зареєстрованим за № 11258 та передавалося в іпотеку нерухоме майно, квартира АДРЕСА_3, загальною площею 33,6 кв. м.

Зміст договору позики передбачає що одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. (ст. 1046 ЦК України).

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), ч.1 ст. 526, ч.1 ст. 530 ЦК України.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до положень ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема заставою.

Згідно положень ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Згіно визначення терміну «Іпотека», що наведено у с. 1 Закону України «Про Іпотеку», іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Питання про звернення стягнення на предмет іпотеки може бути вирішено шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про Іпотеку».

Відповідно до положень ст. 36 Закону України «Про Іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Якщо договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

При цьому дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Так, з наданих суду пояснень, вбачається, що позивач умов основних зобов'язань за довоговорами позики від 21 грудня 2010 року та від 03 листопада 2011 року, щодо повернення позики у визначені договорами строки не виконали. Спору між сторонами з приводу таких обставин не було.

Згідно свідоцтва від 22 жовтня 2015 року, що видано ПНОМНО Іллічовою Н.А., ОСОБА_6, реєстраційний номер в реєстрі - 6608, вбачається, що вказаним нотаріусом заяву ОСОБА_6 р.№6660 (від 14 листопада 2014 року), яка містила відомості щодо обставин та умови укладеного між сторонами договору позики від 03.11.2011 року та невиконання позичальником її зобов'язань з повернення отриманої позики, а також попередження про те, що у випадку невиконання основного зобов'язання позичальником протягом тридцяти календарних днів, ОСОБА_6 має право звернути стягнення заборгованості на предмет іпотеки за договором р.№11258, яким забезпечено належне виконання зобов'язання ОСОБА_2 її зобов'язань з повернення коштів, було передано ОСОБА_2 рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення та отримана нею особисто 18 листопада 2014 року.

Свідоцтво від 22 жовтня 2015 року, що видано ПНОМНО Іллічовою Н.А., ОСОБА_6, реєстраційний номер в реєстрі - 6607, вказує на те, що зазначеним нотаріусом заяву ОСОБА_6 р.№6659 від 14 листопада 2014 року, яка містила відомості щодо обставин та умови укладеного між сторонами договору позики від 21.12.2010 року та невиконання позичальниками їх зобов'язань з повернення отриманої позики, а також попередження про те, що у випадку невиконання основного зобов'язання позичальниками протягом тридцяти календарних днів, ОСОБА_6 має право звернути стягнення заборгованості на предмет іпотеки за договором р.№13259, яким забезпечено належне виконання зобов'язання ОСОБА_2 та ОСОБА_13 їх зобов'язань з повернення коштів, було передано ОСОБА_2 та ОСОБА_13 рекомендованими листами з повідомленням про вручення поштового відправлення та отримані ними особисто 18 листопада 2014 року та 02 грудня 2014 року відповідно.

У наступному, 23 травня 2016 року, квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 33,6 кв. м., яка була предметом іпотеки за договором іпотеки р.№11258, було продано від імені ОСОБА_6, ОСОБА_5 за ціною 520000,00 грн., що встановлена згідно виготовленого ФОП ОСОБА_14 звіту про оцінку майна №LO-160520-001.

29 жовтня 2015 року від імені ОСОБА_6, ОСОБА_5 за ціною 744692,00 грн., (що встановлена згідно виготовленого ФОП ОСОБА_14 звіту про оцінку майна №LO-151012-004) було продано квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 63,1 кв. м., що була предметом іпотеки за договором іпотеки р.№13259.

Вказані договори купівлі-продажу були посвідчені ПНОМНО Яновською О.С. та зареєстровані у державному реєстрі у день їх укладення за р.№496 та р.№1011 відповідно. Зі змісту наведених договорів вбачається, що ОСОБА_6, відчужуючи вказані квартири діяв на підставі вищевказаних договорів іпотеки та ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Позивач вважає наведені договори купівлі-продажу такими, що укладено без додержання передбаченої статтею 38 процедури, зокрема щодо повідомлення іпотекодателя про намір звернути стягнення на предмет іпотеки та щодо ціни продажу майна, яка на її думку є заниженою, та що має тягнути визнання договорів недійсними.

В обґрунтування своїх доводів позивач вказує на те, що ціна майна є істотною умовою договору купівлі-продажу, та, згідно чинного на час укладення правочинів законодавства, вона має бути визначена за згодою між іпотекодержателем та іпотекодавцем. Крім того позивач вказувала на те, що вона не отримувала повідомлення про намір укласти оспорювані договори купівлі-продажу, у зв'язку з чим було порушено її право на пріоритетне придбання предмета іпотеки.

Засади ст.ст. 3 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом.

Відповідно до положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше ніж на підставі відповідного позову, в межах заявлених позивачем вимог та їх підстав.

Звертаючись до суду за захистом свого права позивач визначає предмет та підстави позову самостійно.

Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Так, встановлені у судовому засіданні фактичні обставини справи та наведені вище правові положення вказують на те, що вимоги положень ст. 38 Закону України «Про іпотеки» при укладені оскаржуваних правочинів порушені не були (позивач отримала відповідні повідомлення про намір продажу предметів іпотеки 18 листопада 2014 року), та їх сторони, всупереч думці позивача, дійшли згоди щодо усіх істотних умов, а ціна предметів іпотеки була визначена на підставі звітів ФОП ОСОБА_14, яка за наданими суду відомостями є суб'єктом оціночної діяльності (сертифікат НОМЕР_1 від 30.05.2014 року). Відповідні звіти не були визнані недійсними чи скасовані.

При цьому відомості висновку судової оціночно-будівельної експертизи №017/2016 року від 02.03.2017 року, що було виготовлено судовим експертом ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С., Скибінською Т.М. (на виконання ухвали суду про призначення відповідної експертизи від 02.11.2016 року), про те, що станом на 29.10.2015 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1, у випадку її «відмінного» технічного стану складала 1056759,00 грн. (а у випадку «задовільного» технічного стану - 905485,00 грн.), та що станом на 23.05.2016 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_3, у випадку її «задовільного» технічного стану складала 619819,00 грн. (а у випадку «незадовільного» технічного стану - 547310,00 грн.), не спростовують тієї обставини, що сторони оспорюваних позивачем договорів дійшли згоди щодо вартості предметів купівлі-продажу, не вказують на порушення передбаченої положеннями ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу іпотечного майна іпотекодержателем та не є передбаченою законом підставою для визнання відповідних договорів купівлі-продажу недійсними.

Разом з тим суд правильно звернув увагу на те, що, відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку», незгода іпотекодавця з ціною продажу предмета іпотеки, або невиконання вимог з направлення іпотекодержателю попередження про намір укласти договір купівлі-продажу не є підставою для визнання відповідного договору купівлі-продажу недійсним, оскільки такими положеннями передбачені спеціальні наслідки, зокрема - у разі невиконання умов з повідомлення іпотекодавця, іпотекодержатель несе відповідальність перед такою особою за відшкодування завданих збитків, а у разі продажу предмета іпотеки за ціною, нижчою за звичайні ціни на цей вид майна іпотекодержатель несе відповідальність шляхом відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Посилання позивача на те, що інший іпотекодатель за договором іпотеки №13259 від 21.12.2010 року, ОСОБА_7, на час укладення спірного договору купівлі-продажу р.№1011, від 29.10.2015 року, помер, та після його смерті була відкрита спадщина, а спадкоємців до процедури продажу відповідної квартири залучено не було, чим завдано шкоду правам позивача підтверджені лише в частині смерті вказаної особи, - згідно долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть (бланк серії НОМЕР_2) ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1, а в іншій частині - жодних відомостей та належних доказів суду надано не було.

Самі пояснення позивача про наявність родинного зв'язку між вказаними особами за ступенем спорідненості двоюрідна сестра (позивач) - двоюрідний брат (ОСОБА_7) не є належним доказом такої обставини, та не свідчить про наявність будь-яких спадкоємців майна ОСОБА_7 що прийняли спадщину. Порушення прав позивача з вказаних обставин не вбачається.

Отже суд обгрунтовано дійшов висновку про те, що відповідно до вимог ч.6 ст. 38 Закону України "Про іпотеку", іпотекодавець отримала попередження про намір іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки завчасно, а ціна предмета іпотеки була визначена на підставі належної оцінки суд'єктом оціночної діяльності, відомостей про відкриття спадкової справи до майна ОСОБА_7, та про прийняття позивачем спадщини до суду не надано.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що за фактичних обставин справи, що були встановлені в ході її розгляду, та відповідно до аналізу чинного законодавства, визнання договорів купівлі продажу від 23.05.2016 року, р.№ 496 та від 29.10.2015 року, р. №1011, вбачається не дійсним, що тягне за собою відмову у задоволенні позову ОСОБА_2.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2016 року судом було вжито заходів забезпечення позову ОСОБА_2 шляхом заборони відповідачам - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, та будь-яким іншим особам самостійно вселятися до квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1 та самостійно виселяти ОСОБА_2 з квартири розташованої за адресою АДРЕСА_1.

З наведених вище висновків, вбачається, що позов ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Відповідно до положень с ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили, а після того - мають бути скасовані. Питання про скасування заходів забезпечення позову суд може вирішити одночасно з ухваленням судового рішення.

Таким чином, виходячи з заявлених позивачем вимог, змісту заходів забезпечення позову, що були вжиті судом, та встановлених в ході розгляду справи фактичних обставин, суд правильно дійшов висновку про доцільність скасування зазначених заходів забезпечення позову одночасно з ухваленням рішення у справі.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, надані сторонами докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом процесуальних прав позивача щодо неузгодженості ціни продажу предмета іпотеки, неправильне їх визначення, порушення процедури повідомлення іпотекодавця про намір укладення оспорюваних договорів, незалучення судом спадкоємців померлого іпотекодавця, як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є безпідставними, оскільки спростовані дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Київського районного суду М. Одеси від 09 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький