АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Борисової О.В.

при секретарях - Юрченко А.С., Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_5 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно, -

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_6 про розподіл майна подружжя, посилаючись на те, що під час зареєстрованого шлюбу ними було набуто у власність майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка зареєстрована на відповідача. В добровільному порядку відповідач не бажає поділити квартиру та визнати за нею право власності на половину квартири, а тому вона змушена була звернутися до суду з даним позовом.

Відповідач ОСОБА_6 проти вимог ОСОБА_3 заперечував, в листопаді 2014 року звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання за ним права особистої приватної власності на 2/3 частини спірної квартири, 1/3 частину даної квартири визнати спільною власністю подружжя та поділити її, визнавши за кожним право власності на 1/6 частину квартири. Посилався на те, що зважаючи на вартість квартири, а також на те, що квартира була придбана за кредитні кошти, більша частина яких була сплачена ним після розірвання шлюбу за рахунок особистих коштів і кредит був погашений достроково.

ОСОБА_3 та представник останньої вимоги зустрічного позову не визнали, посилаючись на те, що право власності на квартиру було зареєстровано під час шлюбу, а отже квартира є майном, набутим за час шлюбу, і підлягає поділу в рівних частках.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про поділ майна подружжя задоволено.

В порядку поділу майна, визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

В порядку поділу майна, визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 у відшкодування витрат по сплаті судового збору 3654,00 грн..

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічні позовні вимоги.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні фактичних обставин справи і невірній оцінці наявних у справі доказів. Здійснюючи поділ спірної квартири між сторонами в рівних частках та, визнаючи за позивачем і відповідачем право власності на 1/2 частину квартири за кожним, суд першої інстанції не врахував, що дана квартира частково була придбана за рахунок кредитних коштів, які ОСОБА_6 самостійно сплачував вже після розлучення, тобто, вказані кошти є його особистим майном, а пропорційна цій сумі частка квартири повинна вважатися особистою власністю відповідача і не підлягає поділу. Зазначила, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів спільної сумісної власності подружжя, так як для набуття такого статусу майно також повинно бути придбане за рахунок спільних коштів, про що зазначив Верховний Суд України в правовій позиції № 6-612цс15, яка є обов'язковою для врахування судами. Суд не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи випискам по особовим рахункам ОСОБА_6, якими підтверджується, що останній в період після розірвання шлюбу в рахунок погашення кредиту, отриманого на купівлю квартири, вніс грошові кошти в розмірі 41 505,66 доларів США. Частина з цих коштів, а саме 30 000,00 доларів США, були отримані ОСОБА_6 за договором позики, укладеним після розірвання шлюбу з ОСОБА_3, а тому є його особистою власністю. Вважає, що суд першої інстанції помилково послався в рішенні на те, що сплата відповідачем одноособово частини коштів в порядку погашення кредиту не є підставою для відступлення від презумпції рівності часток подружжя в майні, так як вказане твердження суперечить положенням ст. 57 СК України, яка закріплює, що у разі придбання майна за спільні кошти подружжя та частково за кошти, які належали особисто будь-якому з подружжя, то частка в цьому майні, відповідно до розміру такого внеску, є особистою приватною власністю того з подружжя, чиї особисті кошти використано. Суд не надав належної оцінки доводам відповідача та поданим ним доказам без зазначення обґрунтованих причин їх відхилення, чим порушив принцип змагальності сторін.

В судовому засіданні представники відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_5 та ОСОБА_7 повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні 09.03.2017 року проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції ухвалене з дотриманням вимог закону, а доводи апеляційної скарги є безпідставними. В подальшому в судові засідання не з»явилась, про день та час слухання справи судом повідомлялась у встановленому законом порядку, а тому. колегія суддів вважає можливим розгляд справи у її відсутності.

Представник третьої особи Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з»явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у відсутності представника третьої особи.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 19.02.2005 року по 08.10.2013 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 08 жовтня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано.

В період шлюбу, 28 грудня 2006 року був укладений договір купівлі - продажу квартири АДРЕСА_3, яка була зареєстрована на ім'я ОСОБА_6 11.01.2007 року.

Відповідно до умов п.3 договору, продаж зазначеної квартири за домовленістю сторін вчинено за 606 000,00 гривень, що за офіційним курсом НБУ на момент продажу квартири становить 120 000 доларів США, які продавець одержав від покупця під час підписання цього договору. Розрахунок здійснено в приміщенні ЗАТ « Міжнародний іпотечний банк» за адресою: м.Київ. вул. Пимоненка, 13, корп..4.

Крім того, в період шлюбу- 28 грудня 2006 року між ОСОБА_6 та Закритим акціонерним товариством « Міжнародний іпотечний банк» було укладено договір про іпотечний кредит № 1.0612099, відповідно до якого ОСОБА_6 було надано грошові кошти в розмірі 90 000,00 доларів США на строк користування 120 місяців, зі сплатою процентів за його користування у розмірі 10,5 % ( п.1.1 договору).

Згідно умов п. 1.2 кредитного договору, кредит надається позичальнику для придбання у власність нерухомості, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_6 право власності на яку позичальник набуває за договором купівлі-продажу нерухомості, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Л.С. за реєстраційним номером 2372.

Пунктом 5.1 договору про іпотечний кредит визначено, що забезпеченням виконання зобов»язань позичальника перед кредитором за цим договором є квартира АДРЕСА_1 яка передається в іпотеку за іпотечним договором.

28 грудня 2006 року між ЗАТ « Міжнародний іпотечний банк» та ОСОБА_6 було укладено іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку було передано спірну квартиру.

Таким чином, 28 грудня 2006 року, під час перебування сторін у шлюбі була придбана двохкімнатна квартира АДРЕСА_1, вартість якої на момент набуття права власності становила 606 000,00 гривень, що за офіційним курсом НБУ на момент продажу квартири становить 120 000 доларів США.

В даній квартирі 19.06.2012 року зареєстрований ОСОБА_10, брат відповідача. Сторони не зареєстровані.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, в порядку поділу майна, визнаючи за ОСОБА_3 та ОСОБА_6 право власності за кожним на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, суд 1-ї інстанції посилався на те, що квартира сторонами була набута та зареєстрована на праві власності за відповідачем в період перебування у шлюбі, суд вважає, що остання є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в рівних частинах. Крім того, враховуючи те, що жоден із подружжя не вчинив дій, які б давали підстави для присудження грошової компенсації, квартира підлягає поділу, шляхом визначення ідеальних рівних часток, без реального поділу і залишення квартири у спільній часткові власності сторін. У задоволенні зустрічного позову слід відмовити, так як кредитний договір був укладений на ім'я ОСОБА_6, в свою чергу ОСОБА_3 надавала згоду на укладення кредитного договору для придбання житла, сім'я сторін до її припинення виконувала зобов'язання по кредитному договору більше шести років, в подальшому ОСОБА_6, як стороною договору частина кредитного зобов'язання була виконана особисто, разом з тим таке виконання не може слугувати підставою для зміни призумції рівності часток у власності подружжя, на що розраховувала кожна із сторін.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи, дослідженим в судовому засіданні доказам та вимогам матеріального права, з огляду на наступне.

За правилом ст. 60 Сімейного кодексу України, який набув чинності з 01 січня 2004 року, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду".

Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю, суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, а не кошти, які належали їй/йому особисто.

З досліджених судом доказів достовірно встановлено, що спірна квартира була придбана хоч і в період шлюбу, але за кошти, які складалися із 90 000 доларів взятих в кредит по договору про іпотечний кредит від 28 грудня 2006 року та 30 000 доларів спільних коштів подружжя.

За період перебування в шлюбі та ведення спільного господарства ( до 08 жовтня 2013 року ) сторони сплатили із спільних коштів в рахунок погашення кредиту по договору про іпотечний кредит № 1.0612099- 51742,01 долар США. Таким чином, на придбання спірної квартири було сплачено спільних коштів подружжя в сумі 81742, 01 долар США, частка кожного з подружжя становить 40 871,005 долари США. Решту отриманих по кредитному договору коштів для придбання спірної квартири після розірвання шлюбу сплатив ОСОБА_6 у розмірі 38 257,99 доларів США, уклавши 27.08.2014 року договір позики з ОСОБА_11 на суму 409782,00 грн., що еквівалентно 30 000,00 доларів США.

Таким чином, спільним майном подружжя ОСОБА_6 є 68/100 частин квартири АДРЕСА_5, так як саме зазначена частина квартири була оплачена за рахунок спільних коштів подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

З урахуванням того, що спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 є 68/100 частин спірної квартири, відповідно до вимог ст. 70 СК України, їх частки є рівними, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги про неправильність висновків суду при визначені часток подружжя у спільному майні, є обґрунтованими і за кожним з подружжя в порядку поділу спільного майна необхідно визнати право власності на 34/100 частин квартири АДРЕСА_1.

Особистою приватною власністю ОСОБА_6 є 32/100 частин квартири АДРЕСА_1, а тому вимоги зустрічного позову ОСОБА_6 підлягають частковому задоволенню.

Оскільки судом апеляційної інстанції апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_5 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог та часткове задоволення зустрічних позовних вимог, вирішенню також підлягає питання про розподіл судових витрат.

Згідно ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції чи Верховний Суд України, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При поданні до суду даного позову ОСОБА_3 було сплачено судовий збір в розмірі 3 654,00 грн..

ОСОБА_6 було сплачено судовий збір за подання зустрічного позову в розмірі 3 654,00 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 8 038,8 грн., а всього 11 692,8 грн..

З урахуванням положень ст. 88 ЦПК України щодо пропорційності відшкодування судових витрат розміру задоволених позовних вимог, сплачений ОСОБА_3 судовий збір підлягає відшкодуванню частково, шляхом стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 2 489,1 грн.. Сплачений ОСОБА_6 судовий збір також підлягає відшкодуванню частково, шляхом стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 7 710,23 грн..

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 57, 60,69, 70 СК України, ст.ст.88, 303, 307, 309, 313, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення наступного змісту.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації про поділ майна подружжя задовольнити частково.

Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання права особистої приватної власності на майно задовольнити частково.

Визнати спільним майном ОСОБА_3 та ОСОБА_6 68/100 частин квартири АДРЕСА_1.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на 34/100 частини квартири АДРЕСА_1.

В порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_6 право власності на 34/100 частини квартири АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_6 право особистої приватної власності на 32/100 частини квартири АДРЕСА_1, а загалом визнати за ОСОБА_6 право власності на 66/100 частин квартири АДРЕСА_1

Стягнути ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 у відшкодування витрат по сплаті судового збору 2 489,1 грн..

Стягнути ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 у відшкодування витрат по сплаті судового збору 7 710,23 грн..

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: