Справа №469/1302/16-ц 29.06.2017 29.06.2017 29.06.2017
Провадження №22-ц/784/1056/17
Справа № 469/1302/16-ц
Провадження № 22-ц/784/1056/2017 Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_1
Категорія 47 Доповідач в апеляційній інстанції: ОСОБА_2
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 червня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Лівінського І.В.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Лептугою С.С.,

за участю: прокурора Цвікілевич Н.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

першого заступника прокурора Миколаївської області

на рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 6 березня 2017 року

за позовом

першого заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області (далі Березанська РДА) до ОСОБА_3 сільської ради Березанського району Миколаївської області (далі ОСОБА_3 сільська рада), ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державне підприємство «Очаківське лісомисливське господарство» (далі ДП «Очаківське ЛМГ»), про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним державного акту на право власності на землю та витребування земельної ділянки,

в с т а н о в и л а:

В жовтні 2016 року перший заступник прокурора Миколаївської області (далі Прокурор) звернувся з позовом в інтересах держави в особі Березанської РДА до ОСОБА_3 сільської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсним державного акту на право власності на землю та витребування земельної ділянки.

Свої вимоги прокурор обґрунтовував тим, що 14 грудня 2012 року рішенням ОСОБА_3 сільської ради № 9 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність та надано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :12:055:0196, розташовану у с.Коблеве в межах території ОСОБА_3 сільської ради для ведення особистого селянського господарства.

26 грудня 2012 року рішенням ОСОБА_3 сільської ради №11 затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення зазначеної земельної ділянки, на комерційне призначення для будівництва обєктів інфраструктури та закладів громадського харчування.

На підставі цього рішення ОСОБА_4 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку від 29 грудня 2012 року серії ЯК №788951.

1 квітня 2015 року ОСОБА_4 продала вказану земельну ділянку ОСОБА_5 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу.

Посилаючись на те, що спірна земельна ділянка відносилась до земель лісового фонду та перебувала у державній власності у постійному користуванні ДП «Очаківське ЛМГ», рішень про вилучення земельної ділянки у ДП «Очаківське ЛМГ» та зміни її цільового призначення не приймалося; відповідач ОСОБА_3 сільська рада, перевищила свої повноваження, передавши спірну земельну ділянку у власність ОСОБА_4; ця земельна ділянка розташована у прибережній захисній смузі; проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки з природоохоронним органом та органом містобудування і архітектури не погоджено; неможливість передачі спірної земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, оскільки це протирічить Проекту планування та забудови Березанського району Миколаївської області, Прокурор просив визнати незаконним та скасувати зазначені рішення ОСОБА_3 сільської ради, визнати недійсним та скасувати вказаний державний акт на право власності на земельну ділянку, а також витребувати спірну земельну ділянку від ОСОБА_5 у власність держави в особі Березанської РДА.

Рішенням Березанського районного суду Миколаївської області від 6 березня 2017 року у задоволенні позову прокурора відмовлено у звязку зі спливом позовної давності.

В апеляційній скарзі Прокурор, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

В апеляційній скарзі прокурор просив рішення скасувати та задовольнити позов, посилаючись на те, що суд помилково визначив його статус як позивача, не вирішив питання про дотримання позовної давності дійсним позивачем Очаківською РДА, а тому дійшов помилкового висновку про пропуск позовної давності, як єдиної підстави для відмови в позові.

В судові засідання апеляційного суду 18 травня, 8 червня, 29 червня 2017 року представник ОСОБА_3 сільської ради, належним чином повідомлений про час та місце судових засідань (а.с.181,234,259) не зявився. Відповідач подавав заяви про відкладення розгляду справи, посилаючись на зайнятість представника (а.с.186,275).

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 участі у судових засіданнях суду першої та апеляційної інстанції не приймали.

Судові виклики повернуті за закінченням строку зберігання.

Повідомлення ОСОБА_4, ОСОБА_5 про час та місце судового засідання здійснено, у тому числі, у відповідності до частини 9 статті 74 ЦПК через оголошення у пресі (а.с.271-272).

Справу розглянуто у відсутності відповідачів відповідно до вимог частини 4 статті 169 ЦПК.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, дослідивши докази по справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції встановив порушення закону при передачі спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_4 та виходив з того, що прокурор, звернувшись з позовом в інтересах держави в особі Березанської РДА у жовтні 2016 року, пропустив без поважних причин строк позовної давності, перебіг якого розпочався від дати направлення до органів прокуратури оскаржуваних рішень ОСОБА_3 сільради у серпні 2013 року. При цьому суд послався на правову позицію, що наведена у постанові Верховного Суду України від 18 травня 2016 року (справа №6-3079цс15) що стосується відповідальності держави за прийняття її органами незаконних правових актів та ризику спливу строку позовної давності на оскарження нею (державою) незаконних актів державних органів.

Проте не з усіма висновками суду та застосуванням правових позицій можна погодитись.

Так, з матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка площею 2 га (кадастровий номер :12:055:0196) розташована в межах території ОСОБА_3 сільради на відстані від урізу води Чорного моря до південної межі приблизно 986-995 м, до північної межі приблизно 1214-1224 м (а.с. 27-28).

Водночас земельна ділянка знаходиться на території урочища «Коблеве» Березанського району Миколаївської області, квартал 34 виділ 2, 3, тобто на території, що була віднесена до земель державного лісового фонду та перебувала у постійному користуванні Очаківського ЛМГ.

Ці обставини підтверджуються матеріалами лісовпорядкування 2003 року, в тому числі планшетом № 1 лісовпорядкування за 2009 рік (а.с.278), довідкою ДП «Очаківське ЛМГ» (а.с. 25), повідомленням ВО «Укрдержліспроект» УДПЛВО Державного агентства лісових ресурсів України від 15 червня 2016 року (а.с. 24) та фрагментами накладки картографічної бази даних лісового господарства на ортофотоплан Публічної кадастрової карти України (а.с.24 зв).

Будь-яких заперечень щодо віднесення спірної ділянки до земель лісогосподарського призначення, що складають держлісфонд України, ОСОБА_3 сільрада не надала.

Рішенням ОСОБА_3 сільради № 9 від 14 грудня 2012 року затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства із земель, не наданих у власність та користування в межах території населеного пункту с. Коблеве ОСОБА_3 сільради, та надано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 2 га (пасовище) для ведення особистого селянського господарства в с. Коблеве (а.с. 14).

Рішенням ОСОБА_3 сільської ради № 11 від 26 грудня 2012 року затверджено проект землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки на будівництво і обслуговування обєктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування (а.с. 15).

29 грудня 2012 року ОСОБА_4 отримала державний акт ЯК № 788951 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :12:055:0196 (а.с. 38-39).

Вирішуючи питання щодо дотримання вимог земельного, лісового, водного та містобудівного законодавства при передачі землі державної власності у власність ОСОБА_4, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно з частиною 2 статті 3 Земельного кодексу України (далі - ЗК) земельні відносини, що виникають при використанні лісів регулюються цим кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

Відповідно до Конституції України та норм земельного законодавства всі землі за формою власності поділяються на земельні ділянки, що перебувають у власності держави (у розпорядженні органів державної влади), у комунальній власності (у розпорядженні органів місцевого самоврядування) та у приватній власності (громадян та юридичних осіб).

За статтею 7 Лісового кодексу (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі ЛК) ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Суб'єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Відповідно до статті 8 ЛК та статті 84 ЗК у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі її органів, в тому числі - місцевих державних адміністрацій.

Право комунальної власності на ліси, яке передбачено статтею 9 ЛК та реалізується органами місцевого самоврядування, набувається при розмежуванні в установленому законом порядку земель державної і комунальної власності, а також шляхом передачі земельних ділянок з державної власності в комунальну та з інших підстав, не заборонених законом (стаття 11ЛК).

Порядок розмежування земель державної та комунальної власності був визначений Законом «Про розмежування земель державної та комунальної власності» № 1457-ІV від 5 лютого 2004 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин (до 1 січня 2013 року), та передбачав здійснення певних організаційно-правових заходів щодо розподілу земель державної власності на землі територіальних громад і землі держави, а також визначення і встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок державної та комунальної власності.

Належність земель до державної або комунальної власності визначалась і цільовим призначенням земельної ділянки.

Відповідно до статті 19 ЗК землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

До земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства (стаття 55 ЗК).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК ; частина 1 статті 17 ЛК ).

За змістом статті 31 ЛК та статті 21 Закону України від 9 квітня 1999 року № 586-XIV «Про місцеві державні адміністрації» (у редакції, яка була чинною станом на грудень 2012 року) до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин віднесено, у тому числі, передачу у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) та обласного значення, та припинення права користування ними.

Відповідно до п. 5 розділу VIII "Прикінцеві положення" ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.

Отже, документами, які підтверджують право лісогосподарських підприємств на земельні ділянки, за відсутності акту на право постійного користування земельними лісовими ділянками, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, в тому числі і лісовпорядкувальні планшети (постанова Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року, справа № 6-212цс14).

Матеріали справи не містять відомостей про те, що станом на 2012 рік проведено розподіл земель державної власності на території с. Коблеве та передано у комунальну власність територіальній громаді земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення.

Отже, відповідно до статей 8-10 ЛК спірна ділянка не набула статусу комунальної власності, мала статус земельної ділянки державної власності лісогосподарського призначення та перебувала в постійному користуванні Очаківського ЛМГ.

Розпорядження спірною ділянкою з таким статусом віднесено до повноважень Березанської державної адміністрації (стаття 31 ЛК та стаття 21 Закону «Про місцеві державні адміністрації»).

Таким чином, ОСОБА_3 сільрада, приймаючи рішення № 9 від 14 грудня 2012 року та № 11 від 26 грудня 2012 року в оскаржуваній частині, діяла поза межами своїх повноважень.

Крім того, відповідно до частини 4 статті 84 ЗК землі лісогосподарського призначення відносяться до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, за виключенням замкнених ділянок у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств (стаття 56 ЗК).

За відомостями, наданими Миколаївським обласним управлінням лісового та мисливського господарства (а.с. 26), Управлінням містобудування та архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації (а.с.31) проект землеустрою щодо передачі земельної ділянки у приватну власність та щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки не узгоджувався.

Судом також встановлені і інші порушення вимог земельного та лісового законодавства, на які посилався прокурор, а саме передача землі у власність фізичній особі для нелісогосподарських потреб без вилучення та припинення права користування попереднього землекористувача (стаття 149 ЗК) та без зміни цільового призначення землі (стаття 20,57 ЗК).

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка, яка перебувала у державній власності та мала лісогосподарське призначення, у постійного землекористувача Очаківського ЛМГ у встановленому порядку (статті 149-151 ЗК) повноважним органом не вилучалась (а.с. 25) та зміна цільового призначення у такому порядку не здійснювалась.

Не відповідає передача спірної ділянки у приватну власність ОСОБА_4 і обмеженням, встановленим земельним та водним законодавством щодо земельних ділянок у межах законодавчо визначеної прибережної захисної смуги Чорного моря.

Відповідно до статті 58 Земельного кодексу України, статті 4 Водного кодексу України (далі ВК України ) прибережні захисні смуги вздовж морів, річок та навколо водойм належать до земель водного фонду та встановлюються з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності. Такі смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту (стаття 60 ЗК України, статті 1, 88 ВК України).

Уздовж морів ширина прибережної захисної смуги становить не менше двох кілометрів від урізу води.

Прибережні захисні смуги уздовж морів є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності (стаття 62 ЗК України, стаття 90 ВК України), перебувають виключно у державній або комунальній власності і можуть надаватись у передбаченому законом порядку лише у користування фізичних та юридичних осіб та лише для цілей, визначених земельним та водним законодавством (статті 59, 84 ЗК України, статті 85, 88 ВК України).

Прибережні захисні смуги встановлюються у передбаченому законом порядку за відповідними проектами землеустрою.

Відповідно до пункту 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого Наказом Мінприроди України 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України, орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 8 травня 1996 року № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них», з урахуванням конкретної ситуації.

Тобто сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги, а відтак передача у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі суперечить вимогам ст. ст. 59, 83, 84 ЗК України (правові позиції Верховного Суду України за постановами від 19 листопада 2014 року (справа № 6-182 цс14, № 6-175 цс14) від 17 грудня 2014 року (справа № 6-193цс14).

Відповідно до статті 17 Закону «Про основи містобудування» основою для вирішення питань щодо вилучення(викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб є містобудівна документація.

Містобудівною документацією, чинною на момент передачі землі у власність ОСОБА_4 та зміни цільового призначення, є Проект планування та забудови Березанського району Миколаївської області, затверджений постановою Держкомітету УРСР у справах будівництва № 112 від 23 жовтня 1985 року. Зазначеним проектом в зонах рекреації планувалось розміщення баз відпочинку, пансіонатів, кемпінгів, піонертаборів, таборів труда, пляжів, памяток археології тощо.

Спірна земельна ділянка відповідно до проекту планування розташована в зоні рекреації, а визначення її цільового призначення після зміни для будівництва і обслуговування обєктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування, не відповідало чинній на той час містобудівній документації.

Проекти землеустрою щодо передачі спірної ділянки у власність та зміни цільового призначення до Управління містобудування та архітектури Миколаївської обласної держадміністрації не надходили (а.с. 32).

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним, що рішення ОСОБА_3 сільради № 9 від 14 грудня 2012 року та № 11 від 26 грудня 2012 року прийняті неповноважним органом та суперечать вимогам земельного, лісового, водного та містобудівного законодавства.

Основні висновки суду першої інстанції в частині оцінки законності оскаржуваних рішень відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Таким чином, позовні вимоги прокурора про визнання незаконними та скасування окремих положень рішення ОСОБА_3 сільради № 9 від 14 грудня 2012 року та № 11 від 26 грудня 2012 року підлягають задоволенню.

Державний акт на право власності на земельну ділянку є документом, що посвідчуює право власності й видається на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень.

За правилами статті 152 ЗК України недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Такий правовий висновок Верховного суду України викладено у постанові від 19 червня 2013 року (справа № 6-57цс13).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою виникнення права власності ОСОБА_4 є зазначений державний акт на права власності на земельну ділянку (а.с. 38-39), який має бути визнаний недійсним, як наслідок визнання недійсними рішень, на підставі яких видавався правовстановлюючий документ.

Вирішуючи вимоги прокурора про витребування земельної ділянки з володіння ОСОБА_5, колегія суддів враховує такі обставини.

Як вбачається з вказаної вище інформаційної довідки, ОСОБА_4 продала спірну земельну ділянку ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 1 квітня 2015 року (а.с. 38-39)

Правовідносини між дійсним власником та набувачем майна, які не перебували між собою у договірних відносинах, регулюються нормами зобовязального права.

У цьому випадку захист прав особи, яка вважає себе власником, можуть бути захищені шляхом задоволення віндикаційного позову, тобто з застосуванням правового механізму передбаченого статтею 388 ЦК України (пункт 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

За правилами статей 330, 387 та 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна і набула його з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужено попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі.

За змістом ст.ст. 80, 83 ЗК України субєктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

Діючи від імені територіальної громади с. Коблеве, ОСОБА_3 сільська рада, приймаючи рішення щодо передачі у власність спірної земельної ділянки в порушення вимог Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», діяла не в інтересах відповідної територіальної громади, тож спірна земельна ділянка вибула з володіння власника не з його волі іншим шляхом.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Отже, оскільки ОСОБА_5 отримала право власності на незаконно набуту земельну ділянку ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу, то ця ділянка може бути витребувана у ОСОБА_5 як незаконного володільця відповідно до статті 388 ЦК.

Оскільки позов прокурора предявлено в інтересах власника (держави) в особі Березанської РДА (розпорядника державного майна), суд вирішує лише питання про повернення ділянки у державну власність.

Колегією суддів обговорено і питання дотримання вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Перший протокол), якою передбачено право кожної фізичної та юридичної особи на мирне володіння своїм майном та зазначено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Практикою Європейського Суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення у справах «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 липня 2003 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2012 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: чи є втручання законним, чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес, чи є такий захід пропорційним визначеним цілям.

Визначення цих критеріїв, їх тлумачення та застосування до аналогічних (земельних) правовідносин детально викладено Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2510цс15).

За цими висновками правовідносини, повязані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена), в тому числі рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

У даній справі «суспільним», «публічним» інтересом, яким і обґрунтовується звернення прокурора до суду з вимогою витребувати земельну ділянку з володіння ОСОБА_5 є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання зміни цільового призначення земель лісового та водного фонду та безоплатної передачі у власність громадянам із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку в частині визначення меж компетенції органів місцевого самоврядування, відновленні становища, яке існувало до порушення права державної власності, шляхом повернення в державну власність землі, що незаконно вибула з володіння держави.

Таким чином, враховуючи, що спірна земельна ділянка має лісогосподарське призначення та розташована в межах законодавчо визначеної захисної прибережної зони, вибула з державної власності всупереч встановленому законом порядку, що порушило не тільки право власності Українського народу, а й право громадян на екологічну безпеку, дії по витребуванню майна з володіння ОСОБА_5 відповідають критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном.

Вирішуючи питання про застосування позовної давності колегія суддів виходить з такого.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком предявлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими субєктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи носія порушеного права (інтересу).

При цьому у випадках предявлення позову в інтересах особи, права якої порушені, відлік позовної давності обчислюється з того моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За позовами прокурора в інтересах держави з визначенням уповноваженого органу, права якого порушені, перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі цих органів, як субєктів владних повноважень, довідалась або могла довідатись про порушення прав і законних інтересів.

Така правова позиція неодноразово викладалась Верховним Судом України, зокрема у постановах від 8 червня 2016 року (справа№6-3029цс15), від 1 липня 2015 року (справа №6-178цс15), від 16 вересня 2015 року (справа №6-68цс15) та інших.

При цьому колегія суддів враховує правовий висновок Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року (справа №6-2469цс16) та викладений у постанові від 22 лютого 2017 року (справа №6-17цс17) щодо обовязку позивача довести не тільки факт, через який він не знав про правопорушення, а й факт того, що він не міг дізнатись про це вчасно.

Обґрунтовуючи дотримання строку позовної давності при зверненні до суду у жовтні 2016 року, прокурор посилався на те, що особа, яка є розпорядником майна та позивачем у справі, Березанська РДА дізналась про факт порушення права державної власності із запиту прокурора у липні 2016 року.

Зазначені обставини підтвердив і позивач.

Зі змісту повідомлення Березанської РДА від 12 липня 2016 року № 940-01-3-30-16 вбачається, що упродовж 2012-2013 років розпоряджень щодо затвердження проектної документації стосовно спірної ділянки райдержадміністрацією та її структурними підрозділами не приймалось (а.с. 37).

Миколаївським обласним управлінням лісового та мисливського господарства не видавалось будь-яких погоджень щодо вилучення земельних ділянок із земель лісогосподарського призначення та надання їх у власність ОСОБА_4, Проекти землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність на розгляд та погодження також не надходили (а.с. 31).

Будівництво на спірній ділянці не здійснювалось, що перешкоджало своєчасному виявленню цих фактів державою в особі розпорядника земельної ділянки.

Будь-яких інших джерел відкритої інформації, які б могли свідчити про незаконність вибуття землі з державної власності, судом не встановлено.

Доводів, які б спростовували твердження позивача та прокурора про те, що цей факт не міг бути відомий розпоряднику землі раніше, відповідачі не навели.

Отже, колегія суддів виходить з того, що про порушення державних інтересів уповноважений орган (Березанська РДА) дізнався у липні 2016 року з запиту прокурора, а тому сплив позовної давності починається з цього часу.

При цьому колегія суддів не може погодитись з посиланням ОСОБА_3 сільради на те, що сплив позовної давності має починатись з січня або серпня 2013 року, як дати, коли копії рішень ОСОБА_3 сільради від 14 та 26 грудня 2012 року були направлені до органів прокуратури (а.с.127-132).

По-перше, за процесуальною конструкцією у цій справі прокурор не є позивачем, яким фактично є Березанська РДА, а, по-друге, текст та зміст рішення не містять жодної інформації, яка би свідчила про порушення вимог закону при його прийнятті. Відомостей про те, що ця земельна ділянка є землею державної власності Держлісфонду та розташована в межах прибережної захисної смуги Чорного моря з тексту рішення не вбачається. Дізнатися про незаконність передачі землі у приватну власність прокурор міг лише внаслідок витребування та ретельного дослідження всієї землевпорядної документації, перевірки дійсного розташування земельної ділянки на місцевості з залученням спеціалістів землевпорядних організацій, отримання від них додаткових відомостей тощо.

Таким чином, звернувшись з позовом в інтересах Березанської РДА у жовтні 2016 року, прокурор діяв в межах позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК.

Оскільки суд першої інстанції невірно визначив процесуальний статус прокурора та безпідставно встановив початок перебігу строку з часу отримання прокурором копії рішення сільради, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового рішення про часткове задоволення позову.

Виходячи з вимог статті 88 ЦПК України, з відповідачів в рівних частках підлягають стягненню судові витрати судовий збір, сплачений при подачі позовної заяви, заяви про забезпечення позову та апеляційної скарги в загальному розмірі 274489 грн., а також витрати, повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачів в розмірі 630 грн.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Миколаївської області задовольнити.

Рішення Березанського районного суду Миколаївської області від 6 березня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов першого заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати рішення ОСОБА_3 сільської ради Березанського району Миколаївської області від 14 грудня 2012 року № 9 в частині затвердження проекту землеустрою та надання у власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :12:055:0196, розташованої у с. Коблеве в межах території ОСОБА_3 сільської ради Березанського району Миколаївської області для ведення особистого селянського господарства.

Визнати незаконним та скасувати рішення ОСОБА_3 сільської ради Березанського району Миколаївської області від 26 грудня 2012 року №11 в частині затвердження проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки площею 2 га з кадастровим номером :12:055:0196, що перебуває у власності ОСОБА_4, на комерційне призначення для будівництва обєктів інфраструктури та закладів громадського харчування.

Визнати недійсним державний акт на право власності на землю від 29 грудня 2012 року серії ЯК №788951, виданий ОСОБА_4 на право власності на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :12:055:0196.

Витребувати у ОСОБА_5 у власність держави земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :12:055:0196, розташовану у с. Коблеве в межах території ОСОБА_3 сільської ради Березанського району Миколаївської області.

Стягнути на користь прокуратури Миколаївської області з ОСОБА_3 сільської ради Березанського району Миколаївської області, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з кожного по 91496 грн. 33 коп. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_3 сільради Березанського району Миколаївської області, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з кожного по 210 грн. витрат, повязаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачів, на рахунок апеляційного суду Миколаївської області (, код банку 820172, рахунок № 6312 Держказначейська служба України м. Київ)

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді В.В. Коломієць

ОСОБА_6