Головуючий суду 1 інстанції - Юзефович І.О.
Доповідач - Орлов І.В.
Провадження № 22ц/782/484/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2017 року

Апеляційний суд Луганської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Орлова І.В.,

суддів: Авалян Н.М., Стахової Н.В.,

за участю секретаря : Подрябінкіна Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 червня 2017 року за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, -

в с т а н о в и в:

22 листопада 2016 року ОСОБА_2 (далі заявник) звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області із заявою про встановлення юридичного факту про те, що його вимушене переселення у черіні 2014 року з окупованої території Луганської області відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Зазначений юридичний факт заявник просив встановити з метою визначення свого статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. У своїй заяві ОСОБА_2 посилався на те, що отримана ним довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 29 жовтня 2014 року № 6152, яка була видана Управлінням праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради, не містить відомостей про конкретні причини внутрішнього переміщення заявника, а закон не визначає іншого порядку встановлення такого юридичного факту.

Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 червня 2017 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просила: рішення місцевого суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким заяву ОСОБА_2 задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник зазначив, що всупереч вимогам частини 1 статті 11, статтей 213, 214 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України суд першої інстанції належним чином не з'ясував зміст вимог заявника, а також не врахував, що юридичний факт, який просить встановити заявник, має індивідуальний характер та стосується ОСОБА_2. Висновок суду про те, що встановлення заявленого ОСОБА_2 юридичного факту є компетенцією інших органів влади, які наділені дискреційними повноваженнями у відповідних сферах, не ґрунтується на нормах закону та обмежує юрисдикцію судів.

Особами, які беруть участь у справі є заявник - ОСОБА_2, його представник - ОСОБА_3, заінтересована особа - Міністерство соціальної політики України. Російська Федерація, хоча і зазначена заінтересованою особою, процесуального статусу учасника судового розгляду не набула, оскільки не була залучена до участі у справі згідно з порядком, визначеним для розгляду справ з іноземним елементом, як це передбачено статтею 415 ЦПК України, та з приводу чого судам надано роз'яснення у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ВССУ) «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» від 19 грудня 2014 року № 13 та в інформаційному листі ВССУ «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» № 24-754/0/4-13 від 16 травня 2013 року.

Відповідно до частини 3 статті 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з'явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення місцевого суду, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, зважаючи на таке.

Судовим розглядом встановлено, що згідно з паспортом громадянина України, з 19 червня 2007 року місце проживання заявника - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 16-18).

Видана 29 жовтня 2014 року Управлінням праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Довідка № 6152 «Про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції» містить інформацію про те, що громадянин України - ОСОБА_2 постійно проживав у АДРЕСА_1 і перемістився з тимчасово окупованої території (району проведення антитерористичної операції) у місто Сєвєродонецьк Луганської області, проспект Хіміків 21/46 (а. с. 19).

Відмовляючи у задоволені заяви місцевий суд виходив з того, що факт, який просив встановити заявник, не породжує для ОСОБА_2 юридичних наслідків. Крім того, факт збройної агресії відносно України, тимчасової окупації окремих районів Донецької та Луганської областей Російською Федерацією є загальновідомим на території України, адже такий факт підтверджений Парламентом України і Президентом України під час здійснення ними своїх виключних законодавчих, виконавчих та інших повноважень.

У своїх висновках місцевий суд посилався на приписи статті 256 ЦПК України, використав роз'яснення Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року, системно проаналізував законодавство України: положення Конституції України,

Цивільного кодексу України, Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» № 1207-VII від 15 квітня 2014 року, Закону України «Про санкції» № 1644-VII від 14 серпня 2014 року, Закону України «Про оборону України» № 1932-XII від 06 грудня 1991 року, Постанови Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» № 254-VIII від 17 березня 2015 року, Постанови Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків»№ 337-VIII від 21 квітня 2015 року, Указу Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 02 вересня 2015 року «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» № 555/2015 від 24 вересня 2015 року.

Апеляційний суд погоджується з правильністю висновку місцевого суду про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2, з огляду на таке.

Суд першої інстанції безпомилково констатував, що загальновідомий факт не підлягає встановленню в порядку окремого провадження. Такий висновок відповідає положенням ЦПК України, якими регламентується розгляд цивільних справ у порядку окремого провадження. Також слід зазначити, що сам заявник не ставив під сумнів те, що факт, за встановленням якого він звернувся до суду, є загальновідомим. З цього приводу в заяві наведений змістовний перелік вітчизняних та міжнародних норм права.

Висновок місцевого суду про те, що ОСОБА_2 має право звернутися до суду з метою безпосередньої реалізації та доведення свого права на справедливу компенсацію з Російської Федерації без попереднього встановлення факту вимушеного переселення внаслідок збройної агресії та окупації з боку Російської Федерації, також є правильним. Адже, право на судовий захист є конституційним правом громадянина (стаття 8, 55, 124 Конституції України), яке є абсолютним. Тому будь-яка особа має право на судове звернення з позовом про відшкодування завданої їй шкоди без попереднього вирішення питання про встановлення факту, що має юридичне значення.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що у заяві ОСОБА_2 ставилося питання щодо встановлення та визначення причини вимушеного переселення заявника з місця його постійного проживання. Встановлення причини вимушеного переселення заявник вважав юридично значущим для набуття ним іншого правового статусу - жертви (потерпілого) від міжнародного збройного конфлікту, тобто особи, що перебуває під захистом Женевської Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року.

Вищезазначеним доводам заяви суд першої інстанції правової оцінки не дав. Разом з тим, така неповнота до неправильного вирішення справи не призвела, оскільки загальний висновок суду про те, що факт, який просив встановити заявник, не породжує для ОСОБА_2 юридичних наслідків, є правильним.

Надаючи оцінку доводам заяви щодо визначення статусу заявника, апеляційний суд зауважує наступне. В юридичній науці під правовим статусом людини (особи) розуміють сукупність прав, обов'язків, законних інтересів, гарантії їх реалізації, що закріплені у законодавстві і характеризують особу як суб'єкта права.

Державою Україна на законодавчому рівні врегульовано правовий статус внутрішньо переміщеної особи та визначено порядок реалізації прав такої особи. Так, у преамбулі Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-VI від 20 жовтня 2014 року зазначено, що цей Закон відповідно до Конституції України та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України № 1706-VI, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Згідно з частинами 1, 4 статті 4 Закону України № 1706-VI, факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення.

Заявник ОСОБА_2 має правовий статус внутрішньо переміщеної основи, який був встановлений у визначеному законом порядку. Набуття заявником іншого статусу ( «жертва (потерпілий) від міжнародного збройного конфлікту», «особа, що перебуває під захистом міжнародної Конвенції»), не може закріплюватися судовим рішенням про встановлення юридичного факту.

Доводи апеляційної скарги про те, що відмова в задоволенні заяви порушує право заявника на судовий захист, апеляційний суд також вважає неприйнятними з огляду на таке. Особа має право скористатись будь-яким способом захисту права, але судовий захист порушених прав та інтересів особи, порівняно з іншими формами захисту, має свої особливості.

Юридичні факти у судовому порядку встановлюються лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

Справи про встановлення юридичних фактів можуть бути предметом розгляду суду в порядку окремого провадження за таких умов: факти, які підлягають встановленню, повинні мати юридичний характер, тобто відповідно до закону викликати юридичні наслідки: виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав громадян або організацій. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні.

Виходячи із специфіки розгляду справ окремого провадження, заява ОСОБА_2 підлягала б задоволенню лише за умови, якщо для досягнення поставленої заявником мети факт, який він просив встановити, мав би правоутворююче значення, адже судовий захист прав та законних інтересів особи здійснюється шляхом постановлення судом рішення, яке має загальнообов'язкову силу.

Згідно зі статтею 14 ЦПК України судові рішення, у тому числі й про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, установ, підприємств, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Перш за все рішення є обов'язковим для заявника та заінтересованих осіб, до яких відносяться органи, організації та установи, у яких заявник буде реалізовувати рішення про встановлення факту. Звернувшись до суду, заявник не усвідомив, в який спосіб він може реалізувати рішення суду про встановлення факту. Зазначене в заяві в якості заінтересованої особи - Міністерство соціальної політики України відповідальне за забезпечення державної політики в галузі соціального захисту населення.

Внутрішньо переміщені особи за своїм статусом мають права на певні соціальні гарантії. Але для цього потрібно лише визначення статусу, якого заявник набув у встановленому законом порядку. Таким чином є очевидним, що рішення суду про встановлення факту про який просив заявник, не може бути реалізоване шляхом звернення до Міністерства соціальної політики України.

Відповідно до статті 308 Цивільного процесуального кодексу України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, суд першої інстанції з урахуванням встановлених обставин і вимог статтей 256, 259 ЦПК України дійшов правильного й обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_2. Підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись статтями 303, 307, 309, 315, 319, 325 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку, шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: