У Х В А Л А

Іменем України

20 червня 2017 року м. Ужгород

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого Собослоя Г.Г.,

суддів Куштана Б.П., Мацунича М.В.,

секретарі Шукаль О.Я.,

з участю: ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог: Перша Ужгородська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 10.12.2007 року, договору купівлі-продажу від 22.04.2011 року, частково недійсним договору купівлі-продажу від 05.11.2012 року, визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи його тим, що 1/2 частини домоволодіння № 40 по вул. Стрільничній в м. Ужгороді належала на праві власності бабусі позивача ОСОБА_7, яка ще при житті склала заповіт на свого сина (батька позивача) ОСОБА_8

26.02.1995 року ОСОБА_7 померла та батько позивача , ОСОБА_8 належним чином прийняв спадщину за ОСОБА_7, так як вступив у володіння та користування спадковим майном, але не оформив своїх спадкових прав.

25.01.2005 року ОСОБА_8 помер та при житті заповіту не складав. Позивач. є спадкоємцем першої черги за законом та крім нього, спадкоємцем першої черги за законом є його рідний брат ОСОБА_6, який в установлений законом строк відмовився від спадщини після смерті ОСОБА_8

10.03.2006 року ОСОБА_1 отримав в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на частину належного його батьку спадкове майно, зокрема на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

10.11.2014 року ОСОБА_1 від свого брата ОСОБА_6 довідався що рішенням суду від 19.10.2007 року, за ОСОБА_6 визнано право власності на спадкове майно, а саме, домоволодіння № 40 по вул. Стрільничній в м. Ужгороді та право власності було належним чином зареєстровано 22.11.2007 року. Проте 03.03.2008 року дане рішення суду першої інстанції було скасовано в зв'язку з нововиявленими обставинами.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 16.07.2007 року встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_9 після смерті ОСОБА_7 та 10.12.2007 poкy видано свідоцтво про право на спадщину. Державним нотаріусом належним чином в момент видачі свідоцтва про право на спадщину не перевірено за ким зареєстровано спадкове майно та не було враховано той факт, що право власності на спадкове майно вже зареєстроване на підставі рішення суду за ОСОБА_6

Однак, 19.06.2008 року за апеляційною скаргою ОСОБА_6 рішення Ужгородського міськрайонного суду від 16.07.2007 року про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_9 скасовано, а справу направлено на новий розгляд.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 14.10.2008 року заяву ОСОБА_9 про встановлення факту прийняття спадщини залишено без розгляду.

Разом з тим, ОСОБА_9 19.04.2011 року реєструвала за собою право власності на спірне нерухоме манно та уклала договір купівлі-продажу на таке майно від 22.04.2011 року з ОСОБА_3, який 05.11.2012 року уклав договір купівлі-продажу з ОСОБА_5

Позивач вважає, що у звязку з тим, що право власності на спірне майно зареєстровано за ОСОБА_6 та реєстрація ніким не скасована, а ОСОБА_9 станом на 22.04.2011 року не була власником майна, так як зареєструвала це майно на підставі незаконно виданого свідоцтва про право на спадщину, то вона не мала права відчужувати таке майно.

У звязку з вищенаведеним позивач просив суд визнати, що померлий ОСОБА_8 належним чином, в установлений законом строк прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, яка померла 26.02.1995 року та ОСОБА_8, який помер 25.01.2005 року на момент смерті належала 1/2 частина домоволодіння № 40 по вул. Стрільничній в м. Ужгород;

- визнати недійсними та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_6 на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19.10.2007 року;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 10.12.2007 року, видане першою Ужгородською державною нотаріальною конторою ОСОБА_9 на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду та скасувати державну реєстрацію права власності за вказаною особою;

- визнати недійсними договір купівлі-продажу від 22.04.2011 року, укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Угородського міського нотаріального округу ОСОБА_10 і договір купівлі-продажу від 05.11.2012 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, який посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_11 згідно реєстру № 1172 та скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 частину домоволодіння № 40 по вулиці Стрільничній в м. Ужгород на підставі цих договорів .

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння № 40 по вулиці Стрільничній в м. Ужгороді.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 02.09.2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду, як таке, що постановлено з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки підстав передбачених чинним законодавством для відмови у задоволенні позовних вимог відсутні.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, які підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, який заперечив щодо задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи стверджується, що 1/2 частини домоволодіння № 40 по вул. Стрільничній в м. Ужгород належала на праві власності ОСОБА_7

Ще при житті ОСОБА_7 уклала заповіт, відповідно до якого на випадок смерті заповіла належну їй 1/2 частини домоволодіння, що знаходиться в м. Ужгороді по вул. Стрільничній,40, а також все інше майно, яке буде їй належати на день смерті, своєму сину ОСОБА_8

26.02.1995 року ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ФМ № 270601 від 27.02.1995 року та за час життя її син ОСОБА_8 спадщину у встановленому законом порядку не прийняв.

25.01.2005 року ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть 1-ФМ №155257 від 25.01.2005 року.

Судом першої інстанції констатовано, що позивачем належними доказами не доведено, що ОСОБА_7 залишила заповіт саме своєму сину, як зазначено в заповіті, оскільки ОСОБА_7 заповіла майно ОСОБА_8, а відповідно до свідоцтва про народження сином ОСОБА_7 є ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1

Також позивачем не надано доказів того, що його батько ОСОБА_8 вступив в управління та володінням спадковим майном по вул.Стрільничній,40, в м. Ужгород, чи подав заяву на прийняття спадщини у встановленому законом порядку (відповідно до вимог ст. 549 ЦК УРСР (в ред. 1963 року)), а отже він не прийняв спадщину у встановленому законом порядку, а тому в порядку спадкової трансмісії позивач не може прийняти спадщину через 20 років після смерті бабусі та оформити за собою 1/2 частини домоволодіння, яке залишилося після її смерті.

У звязку з пропуском строків прийняття спадщини позивач та його батько ОСОБА_8 втратили своє право на прийняття спадщини.

Посилання позивача на те, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19.10.2007 року за його братом - ОСОБА_6 було визнано право власності на спірне нерухоме спадкове майно, не може бути належним доказом, оскільки таке рішення ухвалою цього є суду від 03.03.2008 року скасовано за нововиявленими обставинами та ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 26.06.2009 року заяву ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття спадщини було залишено без розгляду.

Встановлено, що 1/2 частина будівлі по вул.Стрільничній,40 відповідно до договору купівлі-продажу від 22.04.2011 року продана ОСОБА_3 Ця частина будівлі належала ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 10.12.2007 року державним нотаріусом першої Ужгородської державної нотаріальної контори та зареєстрованого Бюро технічної інвентаризації м. Ужгород 19.04.2011 року.

05.11.2012 року ОСОБА_3 уклав договір купівлі-продажу на спірне майно з ОСОБА_5

У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є не порушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 388 ЦК України встановлено вичерпний перелік випадків, коли таке може бути витребуваним від добросовісного набувача, а саме: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. В цьому списку відсутній випадок повернення майна набутого за відплатним договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 07.08.2014 року, яке ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 10.11.2014 року залишено без змін, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3, третя особа без самостійних вимог: Перша Ужгородська державна нотаріальна контора про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 10.12.2007 року, договору купівлі продажу на спірне спадкове майно від 22.04.2011 року, частково недійсним договору купівлі-продажу від 05.11.2012 року та визнання права власності на спадкове майно було відмовлено.

Вказаним рішенням встановлено, що за життя, ОСОБА_8 у встановленому законом порядку, спадщину за померлою ОСОБА_7 та що остання залишила заповіт саме своєму сину не підтверджено належними доказами, оскільки заповіт складений на імя ОСОБА_8, а відповідно до свідоцтіва про народження сином спадкодавця є ОСОБА_8.

При розгляді справи, суд першої інстанції обргунтовано вважав, що ОСОБА_1, в силу ст. 60 ЦПК України, не довів належними та допустимими доказами визнання за ним права власності на спірне спадкове майно.

Рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування не має.

Доводи апеляційної скарги судова колегія до уваги не приймає, так як вони не ґрунтуються на вимогах закону та фактичних обставинах справи і не спростовують висновки суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 307, 313-315 ЦПК України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 02 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: