Справа № 350/1975/14-ц
Номер провадження 2/350/27/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2017 року смт.Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

у складі : головуючої судді Калиній Г.В.

з участю секретаря судового засідання Марко М.Я.

позивача ОСОБА_1

представника Перегінської селищної ради Люклян М.Б.

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Перегінської селищної ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним і скасування рішення сесії селищної ради,

В С Т А Н О В И В :

У своїй уточненій позовній заяві позивач просить постановити рішення, яким визнати недійсним п. 2 рішення Перегінської селищної ради № 175-42/2014 від 02 червня 2014 року про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку технічної документації на земельні ділянки по АДРЕСА_1 в частині, що обмежує розробку технічної документації умовами врахування спільного заїзду до господарства ОСОБА_3 згідно будівельного паспорта забудови.

У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та пояснив, що Перегінською селищною радою обмежено його право приватизації земельної ділянки, якою він користується для обслуговування належного йому домоволодіння, із посиланням на існування у будівельному паспорті, виданому відповідачу спільного заїзду.

У Генеральному плані забудови смт. Перегінська зазначений спільний заїзд до домоволодіння ОСОБА_3, за межами земельної ділянки, якою він користується для обслуговування житлового будинку. Заїзд, відображений у будівельному паспорті ОСОБА_3 через земельну ділянку, яку він має намір приватизувати не є громадським, а визначений тільки для відповідача.

У його власному будівельному паспорті жодних заїздів чи доріг до господарства відповідача не зазначено і не відображено, і жодною містобудівною документацією не передбачено влаштування дороги спільного користування в межах земельної ділянки, якою він користується і яку має намір приватизувати.

Апеляційний суд Івано-Франківської області, залишаючи без змін рішення Рожнятівського районного суду про відмову йому у скасуванні будівельного паспорта ОСОБА_4 чітко вказав, що такий не може порушувати його права, а тому не підлягає скасуванню, оскільки будівельний паспорт стосується замовника будівництва, в даному випадку батька ОСОБА_3 - ОСОБА_4 і визначає комплекс містобудівних та архітектурних вимог розміщення саме його будівель в межах виділеної йому для будівництва земельної ділянки.

Отже, як було встановлено судами, будівельний паспорт - це нормативний акт індивідуальної дії, який надавав право ОСОБА_4 будувати на виділеній йому земельній ділянці, та повинен породжувати права і обов'язки конкретно забудівника, а тому не може розповсюджуватися на нього і не може у будь-який спосіб обмежувати його права, в тому числі право на приватизацію земельної ділянки.

У 1986 році, коли батько відповідач отримував будівельний паспорт на забудову домоволодіння, яке успадкував відповідач, його батько ОСОБА_5 дозволяв забудівнику - який доводився йому рідним братом, проїзд та прохід до домоволодіння через свою земельну ділянку.

На даний час він також не перешкоджає відповідачу користуватися своєю земельною ділянкою для проходу і проїзду до тепер уже йому належного домоволодіння. Однак ОСОБА_3 не влаштовує право проїзду і проходу його і членів його родини. Він хоче влаштувати через його подвір»я громадський заїзд, оскільки є приватним підприємцем, здійснює від свого будинку торгівлю різними товарами, а тому вважає, що через його подвір»я може їздити хто захоче і коли захоче. Тому він хоче, щоб частина його подвір»я, яка служить відповідачу проїздом, не була приватизована, а залишилася у комунальній власності, як громадський заїзд.

Він пропонував і пропонує на даний час ОСОБА_3 укласти договір земельного сервітуту на проїзд через його земельну ділянку, однак він відмовляється, мотивуючи тим, що заїзд до його господарства передбачений будівельним паспортом і має залишитися у власності громади, а не передаватися йому у власність.

Ні він, ні сусід ОСОБА_3 ще не набули права власності на земельні ділянки. Рішенням Перегінської селищної ради йому, позивачу, лише надано дозвіл на розробку технічної документації, з подальшою передачею даної земельної ділянки у власність, як і відповідачу.

Генеральним планом забудови смт. Перегінська заїзд до будинковолодіння ОСОБА_3 передбачений через земельну ділянку, яка передана у приватну власність ОСОБА_6 На даний час відповідач ОСОБА_3 уклав із ОСОБА_6 договір безоплатного сервітутного на користування її земельною ділянкою. Отже у разі приватизації земельної ділянки в межах норм і свого будівельного паспорта, яким, жодних спільних заїздів чи доріг не передбачено, права та законні інтереси відповідача по справі ОСОБА_3 не будуть порушені.

Згідно діючого генерального плану, в межах його земельної ділянки не існує жодних проїздів чи доріг загального користування. Отже, посилання Перегінської селищної ради на існування такого заїзду чи на необхідність його влаштування не підтверджується жодними доказами.

Враховуючи вищенаведене вважає, що обмежувати і зменшувати норми безоплатної передачі у власність земельної ділянки, якою він користується, селищна рада не має жодних законних підстав.

Представник відповідача - Перегінської селищної ради - Люклян М.Б. позову не визнала та пояснила, що приймаючи оскаржуване рішення сесія Перегніської селищної рада діяла цілком законно та у межах своїх повноважень, оскільки єдиним можливим заїздом до домоволодіння відповідача є дорога, яка проходить через земельну ділянку, що перебуває у користуванні позивача.

Існуючий заїзд до будинковолодіння ОСОБА_3, яким він користується, вказано в будівельному паспорті, виданому його батькові у 1986 році на забудову земельної ділянки. В генплані забудови розробленому у 2005 році проектний заїзд до господарства ОСОБА_3 вказано в іншому місці. Земельна ділянка ОСОБА_3 до вулиці Сотенного Довбуша не прилягає і влаштувати заїзд з даної вулиці в іншому місці неможливо. Проектний заїзд вказаний в генеральному плані, в натурі на місцевості є земельною ділянкою ОСОБА_6, яка згідно записів в облікових книгах у 1993 році передана їй в власність для ведення особистого селянського господарства. В генплані забудови не точно відображено фактичне розташування земельних ділянок.

Також пояснила, що укладений на даний час між відповідачем та ОСОБА_6 сервітут щодо використання для заїзду її земельної ділянки у встановленому законом порядку не реєструвався.

Відповідач ОСОБА_7 у судовому засіданні позову не визнав та пояснив, що вони з позивачем є сусідами та двоюрідними братами. Він здійснює заїзд до свого будинку по дорозі, що проходить через подвір»я позивача. Іншого заїзду до його будинку немає.

Він не бажає укладати договір сервітуту з позивачем, оскільки вважає, що здійснювати заїзд до будинку на підставі такого договору недоцільно, бо дорога до його будинку передбачена його будівельним паспортом, що зобов'язує позивача враховувати її під час приватизації своєї земельної ділянки. Тобто позивач не може приватизувати цю частину земельної ділянки. Це має бути громадський заїзд.

Також він проти укладення договору сервітуту для надання позивачу права тимчасового користування проїздом до його городу через його подвір'я, оскільки для цього він може використовувати іншу дорогу, а такий проїзд не передбачений будь-якими документами, в тому числі і будівельним паспортом самого позивача.

Вислухавши сторін та вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Позивач, на підставі свідоцтва про право на спадщину, є власником житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № НОМЕР_1 від 23 жовтня 2009 року (а. с. 6 Том 1).

Власником сусіднього домоволодіння, яке знаходиться по АДРЕСА_2 є відповідач ОСОБА_3, що підтверджується копіями Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 09 грудня 2011 року, витягів про реєстрацію у спадковому реєстрі від 09 грудня 2011 року та від 21 вересня 2011 року та витягу про державну реєстрацію прав № 32666845 від 25 грудня 2011 року (а. с. 26-28 Том 1).

Крім того, з пояснень учасників процесу встановлено, що позивач та відповідач є суміжніми землекористувачами, що також підтверджується актом обстеження земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_3, складеним комісією Відділу містобудування, архітектури та регіонального розвитку Рожнятівської РДА та Перегінської селищної ради, планом зазначених земельних ділянок, виготовленим головним спеціалістом Відділу містобудування, архітектури та регіонального розвитку Рожнятівської РДА ОСОБА_8 (а. с. 49, 50 Том 1).

Пунктом 2 рішення сесії Перегінської селищної ради від 02 червня 2014 року № 185-42/2014 року «Про затвердження актів комісії з питань земельних відносин», прийнятим на підставі Акту комісії з питань земельних відносин від 26 лютого 2014 року, надано дозвіл позивачу ОСОБА_1 (АДРЕСА_1) на розробку технічної документації на земельні ділянки по АДРЕСА_1 при умові врахування спільного заїзду до господарства відповідача ОСОБА_3 (АДРЕСА_2) згідно будівельного паспорта забудови, що підтверджується копією рішення сесії Перегінської селищної ради від 02 червня 2014 року № 185-42/2014 року та Актом комісії з питань земельних відносин від 26 лютого 2014 року (а. с. 113, 114 Том 2).

У будівельному паспорті від 1986 року на забудову земельної ділянки по АДРЕСА_2, виданому ОСОБА_4, якою на даний час користується відповідач ОСОБА_3 вказано заїзд до належного йому домоволодіння через земельну ділянку, яка перебувала у користуванні ОСОБА_5- батька позивача, а на даний час перебуває у користуванні позивача ОСОБА_1, що підтверджується копією будівельного паспорта на забудову земельної ділянки, виділеної індивідуальному забудівнику ОСОБА_4 в АДРЕСА_2 від 1986 року (а. с. 11-14 Том 1).

Дозвіл на проїзд до зазначеного житлового будинку надав забудівнику батько позивача ОСОБА_5, що підтверджується копією власноручно написаної ним розписки (а. с. 94 т.1).

Генеральним планом смт. Перегінське, розробленим філією ДП «Діпромісто» у 2005 році передбачено під'їзд до житлового будинку АДРЕСА_2, що належить відповідачу, між будинками НОМЕР_2 та НОМЕР_3. Даний під'їзд відображений у топографічній зйомці, виконаній Київським інститутом «УНДІІГВ» у 1990 році, тобто по земельній ділянці, яка на даний час перебуває у власності ОСОБА_6, що підтверджується копією довідки № Т-29/283 від 07 травня 2015 року, виданої ДП «Діпромісто» 7 травня 2015 року (а. с. 116 Том 2) та викопіюванням з Генерального плану забудови смт. Перегінське (а.с.10 т.1).

Будівельним паспортом на забудову земельної ділянки батька позивача ОСОБА_5, якою на даний час користується позивач ОСОБА_1 проїзду через дану земельну ділянку до домоволодіння відповідача не передбачено, що підтверджується копією будівельного паспорта, виданого на ім'я ОСОБА_5 (а. с. 120-125 Том 2).

Аналізуючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності та пояснення сторін, судом встановлено, що позивач та відповідач мають у користуванні земельні ділянки для обслуговування своїх житлових будинків, що знаходяться у АДРЕСА_1 відповідно НОМЕР_2 та НОМЕР_4, які на даний час перебувають у процесі приватизації. Оскаржуваним рішенням Перегінська селищна рада надала дозвіл на розробку технічної документації позивачу з обмеженням, а саме останнього зобов'язано при виготовленні технічної документації враховувати спільний заїзд до господарства відповідача, згідно будівельного паспорта забудови його земельної ділянки.

Однак спільний заїзд до господарства відповідача не передбачений будь-якою землевпорядною документацією, будівельним паспортом, виданим ОСОБА_4, що є актом індивідуальної дії, передбачений не спільний заїзд, а тільки його право заїзду до будинковолодіння.

Позивач не може розробити технічну документацію на земельну ділянку по АДРЕСА_1,НОМЕР_2 для отримання її у приватну власність, оскільки обмеживши виготовлення технічної документації умовами врахування спільного заїзду до господарства ОСОБА_9 згідно будівельного паспорта ОСОБА_9, Перегінська селищна рада не надала будь-яких технічних документів, які підтверджували б, що зазначений заїзд відноситься до земель загального користування, що підтверджено довідкою, виданою ПП «Луги» НОМЕР_4 червня 2014 року (а.с.167 т.1).

Згідно ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ч. 1 ст. 118 цього ж кодексу громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, а згідно ч. 6 цього ж кодексу громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власті у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Частиною 7 вказаної статті Земельного кодексу України, визначено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень визначених статтею 122 цього кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обгрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Відповідно до змісту ст. 25 Закону України «Про землеустрій», документація із землеустрою розробляється у вигляді схеми, проекту, робочого проекту або технічної документації. Види документації із землеустрою та їх склад встановлюються виключно цим Законом. Відповідність документації із землеустрою положенням нормативно-технічних документів, державних стандартів, норм і правил у сфері землеустрою засвідчується: у паперовій формі - підписом та особистою печаткою сертифікованого інженера-землевпорядника, який відповідає за якість робіт із землеустрою; в електронній формі - електронним цифровим підписом сертифікованого інженера-землевпорядника, який відповідає за якість робіт із землеустрою, згідно із законодавством про використання електронного цифрового підпису.

Отже оскаржуване рішення Перегінської селищної ради про надання дозволу на розробку технічної документації, є підставою для розробки такого виду технічної документації як технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Відповідно до ст. 28 ЗУ «Про землеустрій», розробники документації із землеустрою зобов'язані дотримуватися законодавства України, що регулює земельні відносини, а також державних стандартів, норм і правил при здійсненні землеустрою.

На підставі оскаржуваного рішення селищної ради позивач звернувся до спеціалізованої проектної організації, з якою уклав договір на виготовлення документації із землеустрою, однак виготовити технічну документацію у спосіб, визначений рішенням неможливо, оскільки спільні заїзди відносяться до земель загального користування (землі селищної ради), а Генеральним планом смт. Перегніське не передбачено спільного заїзду через земельну ділянку позивача до господарства ОСОБА_3

Зважаючи на такі обставини суд приходить до висновку, що наявність у оскаржуваному рішенні сільської ради обмеження щодо врахування спільного заїзду, тобто щодо виключення з земельної ділянки, яка служить для обслуговування житлового будинку позивача частини земельної ділянки з визначенням її статусу, як землі загального користування, унеможливлює виготовлення позивачем технічної документації із землеустрою, що є невід'ємним етапом передачі земельної ділянки у власність. Отже вказане у рішенні сільської ради обмеження, порушує права і законні інтереси позивача, позбавляючи його можливості здійснити приватизацію земельної ділянки.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі та у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. З ст. 158 ЗК України, органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах

За змістом статей ст. 125, 126 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності, користування земельною ділянкою оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» .

Отже, на момент прийняття оскаржуваного рішення, як позивач так і відповідач не були власниками чи землекористувачами земельних ділянок в розумінні статей 125, 126 Земельного кодексу України, оскільки такі права за ними не оформлені відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» .

Згідно ч. 1 ст. 110 Земельного кодексу України на використання власником земельної ділянки або її частини може бути встановлено обмеження. Право власності на земельну ділянку може бути обтяжено правами інших осіб.

Обтяження прав на земельні ділянки (крім обтяжень, безпосередньо встановлених законом) підлягають державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно у порядку, встановленому законом.

Обмеження у використанні земель (крім обмежень, безпосередньо встановлених законом та прийнятими відповідно до них нормативно-актами) підлягають державній реєстрації в Державному земельному кадастрі у порядку, встановленому законом і є чинними з моменту державної реєстрації.

Системний аналіз зазначених правових норм дає підстави суду дійти до висновку, що орган місцевого самоврядування вправі прийняти рішення про обмеження чи обтяження лише тієї земельної ділянки, яка вже передана у власність чи користування, і таке обтяження чи обмеження повинно ґрунтуватися на законі чи договорі та повинно бути зареєстровано в Державному земельному кадастрі або в Державному реєстрі речових прав. Відповідне обтяження чи обмеження вноситься до відповідної технічної документації із землеустрою, однак, якщо таке існує, і в законному порядку, зареєстроване. Отже, будь-яке обмеження чи обтяження земельної ділянки, до її формування в земельному кадастрі і до її виділення в натурі та передачі у власність чи користування, є порушенням наведених норм закону.

Відповідно до статті 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:

а) визнання прав;

б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;

в) визнання угоди недійсною;

г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;

ґ) відшкодування заподіяних збитків;

д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Судом встановлено, що оскаржуване рішення селищної ради в частині обмеження позивача врахуванням спільного заїзду до земельної ділянки відповідача, при розробці технічної документації на земельну ділянку, яку він має намір приватизувати, не відповідає нормам Земельного кодексу України та порушує законні права та інтереси позивача на приватизацію землі, тобто порушує його право на землю. За таких обставин оскаржуване рішення Перегніської селищної ради в цій частині слід визнати недійсним.

Керуючись статтями 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України,суд,

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Перегінської селищної ради, ОСОБА_3 про визнання незаконним і скасування рішення сесії селищної ради задовольнити.

Визнати недійсним п. 2 рішення Перегінської селищної ради № 175-42/2014 від 02 червня 2014 року про надання дозволу ОСОБА_1 на розробку технічної документації на земельні ділянки по АДРЕСА_1 в частині, що обмежує розробку технічної документації умовами врахування спільного заїзду до господарства ОСОБА_3 згідно будівельного паспорта забудови.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Івано - Франківської області через Рожнятівський районний суд протягом десяти днів з часу його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Г.В. Калиній