АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційні скарги ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «НАДРА», треті особи: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «НАДРА» Стрюкова ІринаОлександрівна, ОСОБА_5 про визнання поруки припиненою та визнання недійсним кредитного договору і договору поруки,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «КБ «НАДРА» (а.с. 12), в якому просив:

- визнати поруку припиненою відповідно до укладеного між ПАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_3 договору поруки від 22.02.2008;

- судовий збір у розмірі 487,20 грн. за подання позовної заяви стягнути з ПАТ «КБ «НАДРА» на користь ОСОБА_3 (а.с. 2-4).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.10.2015 відкрито провадження у справі (а.с. 15).

10.12.2015 ОСОБА_3 подав до суду уточнену позовну заяву, в якій просив:

- визнати поруку припиненою відповідно до укладеного між ПАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_3 договору поруки від 22.02.2008;

- визнати недійсним кредитний договір № 773134/ФЛ, укладений 22.02.2008 між ПАТ «КБ «НАДРА» і ОСОБА_5 та договір поруки від 22.08.2008, укладений між ПАТ «КБ «НАДРА» та ОСОБА_3;

- судовий збір у розмірі 487,20 грн. за подання позовної заяви та судовий збір у розмірі 487,20 грн. за подання уточненої позовної заяви стягнути солідарно з ПАТ «КБ «НАДРА» і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 (а.с. 67-70).

При цьому, в уточненій заяві зазначив, що первісна позовна заява доповнюється вимогою про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки, а в іншій частині первісний позов залишається без змін.

В обґрунтування заявлених вимог вказував, що 22.02.2008 між банком та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит в сумі 61 080 доларів США та зобов'язалася повернути його до 12.02.2031 та сплатити 12,69% річних. З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_5 між банком та ним було укладено договір поруки від 22.02.2008. Вважає поруку припиненою на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки банк протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням, не пред'явив вимоги до поручителя. Крім цього, вказував на недійсність договорів кредиту та поруки, з огляду на те, що йому не було відомо про значну суму кредиту, його було введено в оману, а також на момент укладення договору він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки був в стані алкогольного сп'яніння (а.с. 69, 70).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.06.2016 у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання поруки припиненою відмовлено (а.с. 103-105)

Не погоджуючись з ухваленим рішення позивач оскаржив його в апеляційному порядку, направивши апеляційну скаргу поштою 10.09.2016 до суду першої інстанції (а.с. 109-117).

Справа надійшла до суду апеляційної інстанції 19.12.2016 (а.с. 118).

Ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 20.12.2016 відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду (а.с. 120-122).

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 01.02.2017 дану справу повернуто до Шевченківського районного суду м. Києва для усунення недоліків у її оформленні (вирішення питання про ухвалення додаткового рішення) (а.с. 130-132).

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.04.2017 відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки (а.с. 147-149).

Не погоджуючись з додатковим рішенням, позивач також оскаржив його в апеляційному порядку (а.с. 151-158).

В апеляційних скаргах позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення та додаткове рішення і ухвалити нове рішення про задоволення заявлених ним вимог. Вважає безпідставними та необґрунтованими висновки суду про відсутність підстав для визнання припиненою поруки та визнання недійсними кредитного договору і договору поруки, оскільки такі висновки суду не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах закону.

Особи, які беруть участь у справі повторно не з'явились в судове засідання, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_6 вдруге подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з її зайнятістю в розгляді іншої справи у іншому суді. Однак, колегія суддів, визнала за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явились, оскільки їх повторна неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення і додаткового рішення в межах доводів апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні заявлених вимог суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та необґрунтованості.

Вказаний висновок суду є законним і обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 22.08.2008 між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 773134/ФЛ, за умовами якого Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 61 080 доларів 00 центів США в порядку і на умовах, визначених цим Договором за програмою «Нове житло». Згідно із п.п. 3.3.1 кредитного договору щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 689 доларів 08 центів США.

Також, 22.08.2008 між ПАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 був укладений договір поруки, відповідно до п.п. 1.1., 5.3. якого поручитель поручається перед кредитором за належне виконання ОСОБА_5, взятих на себе зобов'язань за кредитним договором № 773134/ФЛ від 22.02.2008, в тому числі щодо повернення до 12.02.2031 кредиту у сумі 61 080 доларів 00 центів США; сплати відсотків за користування кредитними коштами із розрахунку 12,69 % відсотків на рік (із розрахунку фактичної кількості днів у періоді (28-29-30-31/360); сплати інших платежів, передбачених кредитним договором; сплати можливих штрафних санкцій (штраф, пеня).

Заявляючи вимогу про визнання поруки припиненою позивач вказує, що оскільки останній платіж позичальником здійснений 07.11.2008 у сумі 690,00 доларів США і впродовж шести місяців з моменту здійснення даного платежу банк не звернувся до поручителя з вимогою про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором, то в силу вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України порука є припиненою.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку , встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Відповідно до п. 24 Постанови № 5 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосуванням судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин», пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому, в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами).

Разом з цим, встановлено, що рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.05.2015, задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_5 (боржника) та ОСОБА_3 (поручителя) про стягнення заборгованості за кредитним договором - стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором № 773134/ФЛ від 22.08.2008 в сумі 96 711,27 доларів США, що еквівалентно 773 013,18 грн. (а.с. 88-90).

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 28.12.2015 відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_3, а рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26.05.2015 залишено без змін (а.с. 91-94).

При цьому, слід зазначити, що заперечуючи проти вимог банку та оскаржуючи рішення суду першої інстанції про солідарне стягнення заборгованості ОСОБА_3 вказував на відсутність підстав для стягнення з нього як з поручителя заборгованості у зв'язку з припиненням поруки. Вказаним доводам була надана належна правова оцінка судами першої та апеляційної інстанції і рішення суду про солідарне стягнення з боржника і поручителя кредитної заборгованості набрало законної сили.

Відповідно до статті 14 ЦПК України судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України.

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (ч. 2 ст. 223 ЦПК України).

Оскільки рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстав для застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України немає, а тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову про визнання поруки припиненою за наявності рішення суду про стягнення боргу з поручителя є правильним (Правова позиція висловлена ВСУ в постанові від 06.07.2016 у справі № 6-1199цс16).

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним кредитного договору та договору поруки, слід зазначити наступне.

Заявляючи вказані вимоги позивач вказував, що йому не було відомо про укладення кредитного договору на суму 61 080,00 доларів США та що він поручається саме за цю суму кредиту і вважав, що укладаючи договір поруки він поручається за ОСОБА_5 у сумі 8 000,00 грн. Також зазначав, що банк не мав відповідної ліцензії на здійснення валютних операцій і він помилився щодо обставин, які мають істотне значення і, крім цього, його було велено в оману щодо вказаних правочинів.

Згідно зі 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Проте, позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що кредитний договір і договір поруки не відповідають вимогам закону. Твердження позивача про відсутність у банку банківської ліцензії на здійснення валютних операцій є безпідставним, що обґрунтовано встановлено судом першої інстанції і мотивовано відображено у додатковому рішенні.

Крім цього, як вбачається з уточненої позовної заяви позивач як на підставу недійсності правочинів посилався також на ст.ст. 229-232 ЦК України, вказуючи на вчинення правочинів під впливом помилки, обману, насильства та у результаті зловмисної домовленості однієї сторони з другою стороною.

В силу вимог ст.ст. 10, 60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Заявляючи вимоги про визнання договорів недійсними і вказуючи при цьому різні взаємовиключні підстави для цього, позивач, в порушення вимог процесуального закону, не довів належними і допустимими доказами жодної з підстав недійсності правочинів, передбачених законом.

З огляду на викладене, є цілком обґрунтованим висновок суду про відсутність передбачених законом підстав для визнання недійсними договорів кредиту та поруки.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки є необґрунтованими та безпідставними, суперечать наявним у справі доказам, фактичним обставинам справи та вимогам закону. Більш того, слід зазначити, що наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження судом першої інстанції, висновків суду не спростовують та на законність рішення не впливають.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись, ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року - відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 15 червня 2016 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «НАДРА», треті особи: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «НАДРА» Стрюкова Ірина Олександрівна, ОСОБА_5 про визнання поруки припиненою та визнання недійсним кредитного договору і договору поруки - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва