Справа № 308/939/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

11 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.,

суддів - Бисаги Т.Ю., Кондора Р.Ю.

з участю секретаря - Сочка І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Ужгородського міськрайонного управління юстиції, Першої Ужгородської державної нотаріальної контори, ОСОБА_2 про визнання розірвання шлюбу фіктивним та визнання спадкоємцем першої черги,-

в с т а н о в и л а :

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із даним позовом посилаючись на те, що з 28.10.1999 по 17.10.2007 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3. Після розлучення вони проживали разом, а шлюб був розірваний фіктивно, з метою ведення підприємницької діяльності, а також для збереження майна подружжя від можливої конфіскації у зв'язку з порушенням відносно ОСОБА_1 кримінальної справи.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 помер. Позивач особисто отримала свідоцтво про смерть та займалась похованням, що підтверджується рахунками-замовленнями № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 від 11.03.2015.

Після смерті ОСОБА_3 у встановлений законом строк позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріусом було роз'яснено, що оскільки на час відкриття спадщини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були розлучені, тому їй необхідно встановити юридичний факт проживання однією сім'єю. Зазначала, що показаннями свідків, допитаних при ухваленні рішення Ужгородським міськрайонним судом від 22.12.2015, стверджується факт приживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім'єю після розірвання шлюбу.

Посилаючись на дані обставини та норми сімейного і цивільного законодавства, просила визнати розірвання шлюбу фіктивним, а також визнати її спадкоємцем першої черги за померлим ОСОБА_3

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23.02.2017 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

На це рішення подала апеляційну скаргу ОСОБА_1 Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове, яким її позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_4 - в запереченнях на апеляційну скаргу та в судому засіданні апеляційного суду просила рішення суду залишити без змін.

Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання у визначений час не з'явились повторно, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення судових повісток (т. 2 а.с. 61-63). Представник апелянта подала чергову заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з її хворобою. Проте неявка представника не є поважною причиною неявки в судове засідання самого апелянта. Зважаючи на те, що доводи ОСОБА_1 викладені у позовній заяві, в апеляційній скарзі та у клопотаннях, які подавались до апеляційного суду, а отже, її позиція апеляційному суду відома, судова колегія, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, розглянула справу за відсутності апелянта та інших осіб, які не з'явились в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Встановлено та вбачається з матеріалів справи, що з 28.10.1999 ОСОБА_1 перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 17.10.2007 органом державної реєстрації актів цивільного стану (а.с. 149).

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 помер.

Відповідно до ст. 108 СК України за заявою заінтересованої особи розірвання шлюбу, здійснене відповідно до положень статті 106 цього Кодексу, може бути визнане судом фіктивним, якщо буде встановлено, що жінка та чоловік продовжували проживати однією сім'єю і не мали наміру припинити шлюбні відносини. На підставі рішення суду актовий запис про розірвання шлюбу та Свідоцтво про розірвання шлюбу анулюються органом державної реєстрації актів цивільного стану.

Частинами 2, 4 ст. 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, а також сім'я створюється, зокрема, на підставі шлюбу.

Відповідно до наданого позивачкою на обгрунтування своїх вимог акту перевірки дотримання паспортного режиму (для надання субсидій) № 20 від 24.09.2015 ОСОБА_3 не зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 (місце проживання ОСОБА_1), але за словами ОСОБА_1, проживав без реєстрації з 1997 року (а.с. 40). При цьому згідно довідки ЖРЕР № 2 "Підзамок" № 2167 від 24.09.2015 ОСОБА_3 зі слів сусідів проживав за адресою: АДРЕСА_1, без реєстрації з 2007 року до дня смерті (а.с. 41).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правомірно вважав, що такі документи не можуть вважатися доказом того, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 після розірвання шлюбу продовжували проживати саме як одна сім'я, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки і не мали наміру припинити шлюбні відносини - вказані документи, що видані через півроку після смерті ОСОБА_3, містять суперечливу інформацію щодо років проживання, ґрунтуються виключно на словах ОСОБА_1 та сусідів, дані про яких не зазначено.

Крім того, питання проживання однією сім'єю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 у період з 17.10.2007 по ІНФОРМАЦІЯ_5 уже було предметом судового розгляду. Так, у жовтні 2015 року ОСОБА_1 уже зверталася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Перша Ужгородська державна нотаріальна контора, в якому просила встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 з ОСОБА_3 у період з 17.10.2007 по ІНФОРМАЦІЯ_5. На обґрунтування вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що після розірвання шлюбу вони примирилися і продовжували проживати разом однією сім'єю, вести спільне господарство та спільну підприємницьку діяльність. Зазначала, що ОСОБА_3 був зареєстрований в квартирі за адресою: АДРЕСА_2, однак фактично проживав із нею в будинку по АДРЕСА_1, де вони спільно провели ремонт, купили нові меблі та електроприлади. Посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 помер, а на її звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини їй було роз'яснено про необхідність встановлення факту проживання однією сім'єю, позивачка просила задовольнити позовні вимоги.

За результатом розгляду цієї справи рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 22.12.2015 позов було задоволено. Встановлено юридичний факт проживання однією сім'єю без державної реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (справа № 308/12929/15-ц, а.с. 4-5).

Однак, рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 30.03.2016, залишеним без змін ухвалою касаційного суду від 04.07.2016, рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22.12.2015 було скасовано та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено (а.с.93-98).

Указані рішення суду апеляційної та касаційної інстанції мають силу преюдиції.

Із рішення апеляційного суду, зокрема слідує, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 27.10.1999 №161 ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належала квартира адресою: АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, залишивши заповіт від 16.12.2000, яким все своє майно в рівних частках заповіла доньці ОСОБА_2 та синові ОСОБА_3 ОСОБА_3 був зареєстрований адресою: АДРЕСА_2 з 25.07.1991 до моменту смерті.

ОСОБА_2 (сестра померлого ОСОБА_3) 03.04.2015 подала заяву до Першої Ужгородської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за померлим ОСОБА_3 та 14.09.2015 - заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом після смерті ОСОБА_5 та ОСОБА_3

В ухвалі суду касаційної інстанції від 04.07.2016 по справі № 308/12929/15-ц зазначено, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення місцевого суду та відмовляючи у задоволенні позову, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють, та оцінивши у сукупності з усіма доказами висновок Ужгородського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Закарпатській області від 10.12.2015, яким встановлено проживання ОСОБА_3 близько двох останніх років перед смертю за адресою: АДРЕСА_2, а також факт виклику швидкої допомоги у день смерті ОСОБА_3 саме за вказаною вище адресою, та видачу свідоцтва від 10.03.2015 № 89 його сестрі ОСОБА_2, у зв'язку з чим дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачкою факту її проживання однією сім'єю з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу за адресою її проживання.

Рішенням апеляційного суду встановлено, що договори оренди торгових місць, на які посилається позивачка у підтвердження своїх вимог, не підписані ОСОБА_3, а навіть у разі здійснення спільної підприємницької діяльності, ця обставина не є доказом факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і ознакою сім'ї.

ОСОБА_1 подала до апеляційного суду клопотання щодо допиту ряду свідків, які допитувались Ужгородським міськрайонним судом при розгляді справи № 308/12929/15-ц. Судова колегія таке клопотання відхилила, оскільки апеляційним судом Закарпатської області при розгляді справи № 308/12929/15-ц давалась оцінка, в тому числі, показанням цих свідків, і апеляційний суд дійшов висновку, що з показань свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_16, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які допитані судом першої інстанції і якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги, не вбачається і не підтверджується, що після розірвання шлюбу позивачка ОСОБА_1 та ОСОБА_3 продовжували спільно проживати за місцем реєстрації позивача, вони були пов'язані спільним побутом і мали взаємні прав та обов'язки.

Таким чином, судовим рішенням у справі № 308/12929/15-ц встановлено, що ОСОБА_1 не доведено основних ознак сім'ї з ОСОБА_3 та факту проживання їх однією сім'єю без шлюбу, що є обов'язковою умовою для визнання розірвання шлюбу фіктивним.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Крім того, судом першої інстанції давалась оцінка іншим доказам, які надавались позивачкою в обгрунтування своїх вимог та про які зазначала апелянтка у скарзі та у клопотаннях, які подавала до апеляційного суду: - висновку Ужгородського відділу поліції Головного Управління Національної поліції в Закарпатській області від 17.06.2016, за заявою позивача ОСОБА_13, в ході розгляду матеріалів якої було опитано гр. ОСОБА_14, яка проживає за адресою АДРЕСА_4 та ОСОБА_15, яка проживає за адресою АДРЕСА_3, з пояснень яких ОСОБА_3 фактично не проживав за адресою: АДРЕСА_2, а іноді приходив після чого повертався до своєї дружини ОСОБА_1; - листа ЦМКЛ м. Ужгород від 20.05.2016, згідно якого розтин померлого ОСОБА_3 проводився 10.03.2015, згоду на проведення розтину із родичів ніхто не давав. З моргу ЦМКЛ м. Ужгорода, тіло ОСОБА_3 для поховання забрала ОСОБА_1; - висновку Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області від 25.12.2013, за заявою ОСОБА_1, згідно якого опитаний ОСОБА_3, пояснив що у 2007 році розлучився з колишньою дружиною ОСОБА_1 і з того часу відносини між ними стали напруженими. Час від часу приходить додому до ОСОБА_1 та на даний час прагне налагодити з нею відносини, однак під час того, коли він приходить до неї додому, ОСОБА_1 не хоче з ним розмовляти та завжди просить піти геть з її будинку.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що вказані обставини свідчать про постійну участь ОСОБА_1 в житті ОСОБА_3 до часу смерті. Разом з тим, вказані обставини не підтверджують беззаперечно того, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були пов'язані спільним побутом і мали взаємні прав та обов'язки чоловіка та дружини, а також те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 продовжували проживати однією сім'єю як подружжя після розірвання шлюбу і до часу смерті ОСОБА_3, та не мали наміру припинити шлюбні відносини.

Посилання скаржника на те, що розірвання шлюбу було суто формальним, здійсненим із метою збереження майна подружжя від можливої конфіскації у зв'язку з порушенням відносно ОСОБА_1 кримінальної справи - є необґрунтованими, оскільки згідно постанови Ужгородського міськрайонного суду від 09.01.2008 подія злочину, у вчиненні якого обвинувачувалась ОСОБА_1, мала місце у період із 22.10.2007 по 30.10.2007, а розірвання шлюбу зареєстровано 17.10.2007 - тобто, до такої події.

Оскільки вимога про визнання розірвання шлюбу фіктивним є необґрунтованою, не підлягає задоволенню похідна вимога про визнання ОСОБА_1 спадкоємцем першої черги за ОСОБА_3

Зважаючи на викладене, судова колегія вважає, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 є правильним. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і судова колегія не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду. Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча:

Судді: