АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/5569/16-ц 22-ц/774/1503/К/17
Справа № 182/5569/16-ц Суддя у 1 інстанції
Провадження 22-ц/774/1503/К/17 Тихомиров І.В.
Категорія № 48 ( ІV ) Доповідач Бондар Я.М.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар Чубіна А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі в порядку ст. 197 ч. 2 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Нікопольської міської ради про надання дозволу на оформлення проїзного документа на неповнолітню дитину та тимчасовий виїзд за межі України без згоди та супроводу батька,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Нікопольської міської ради, про надання дозволу на оформлення проїзного документа на неповнолітню дитину та тимчасовий виїзд за межі України без згоди та супроводу батька.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 з 28 березня 1997 р. Від шлюбних відносин мають сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Подружні стосунки між сторонами припинено, досягнута домовленість про проживання дитини разом з позивачем. Позивач є громадянкою Російської Федерації з правом постійного проживання в Україні, має можливість та бажання тимчасово виїжджати разом з дитиною за кордон України до своїх рідних та родичів на свята, у відпустку. Також має наміри вивозити дитину на відпочинок до інших країн. Однак, відповідач безпідставно не надає згоди на виїзд дитини за межі України , що шкодить інтересам дитини та її гармонійному розвитку, тому просить суд задовольнити позов.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Надано дозвіл на оформлення проїзного документу дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Нікополь Дніпропетровської області без згоди батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України неповнолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженцю м. Нікополь Дніпропетровської області до досягнення ним 18-ти річного віку у супроводі матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, без супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, та без нотаріально посвідченої його згоди на виїзд дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України, на наступні періоди та до наступних країн: з 01 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року до Російської Федерації, країн Туреччина, Болгарія; з 25 жовтня 2017 року по 25 листопада 2017 року до російської Федерації; з 25 грудня 2017 року по 20 січня 2018 року до Російської Федерації, з 01 липня 2018 року по 31 серпня 2018 року до Російської Федерації, країн Туреччина, Болгарія.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду матеріалам справи, неповного зясування обставин справи, які мають суттєве значення, порушення норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в задовелнні позовних вимог у повному обсязі.

Зокрема вважає, що судом не враховано збільшення числа провокацій зі сторони держави- агресора проти громадян україни, тому він, як батько занепокоєний безпекою сина заперечує проти його виїзду до Російської федерації. Крім того, вважає, що поїздки до будь-яких інших країн протягом навчального року негативно вплине на учбовий процес та позбавить його, як батька, приймати участь у вихованні та спілкуванні.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 28 березня 1997 р. (а.с. 4) Від шлюбу мають неповнолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. (а.с. 5)

За попередньою домовленістю між сторонами, спільна дитина проживає разом з позивачем в АДРЕСА_1. ( а.с.6)

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 лютого 2016 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_6 до повноліття у розмірі 1/4 частини заробітку та доходів кожного місяця, але не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.10.2015 року до досягнення повноліття. (а.с.7).

ОСОБА_3 є громадянкою Російської Федерації з правом на постійне проживання в Україні.(а.с. 9-11). Враховуючи те, що значна кількість родичів проживає саме в Росії, позивач має бажання та можливість тимчасово виїжджати разом з дитиною за кордон до своїх рідних. Також позивач має наміри вивозити дитину на відпочинок до інших країн, а саме, та в наступні періоди: з 01 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року до Російської Федерації, країн Туреччина, Болгарія; з 25 жовтня 2017 року по 25 листопада 2017 року до російської Федерації; з 25 грудня 2017 року по 20 січня 2018 року до Російської Федерації, з 01 липня 2018 року по 31 серпня 2018 року до Російської Федерації, країн Туреччина, Болгарія.

Звертаючись до суду із позовними вимогами, позивач посилалась на положення ч.2 ст.154 СК України та просила суд надати дозіл на виїзд неповнолітнього сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 без дозволу батька.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з інтересів неповнолітнього та надав дозвіл на періоду літні, зимових та осінніх канікул виїзджати без нотаріального дозволу батька неповнолітньому за меджі України в супроводі матері.

Однак, клегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків.

Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил).

Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Проте, суд першої інтонації не звернув уваги на вимоги законодавства, надаючи право тимчасового виїзду за межі території України неповнолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 уродженцю м. Нікополь Дніпропетровської області до досягнення ним 18-ти річного віку у супроводі матері ОСОБА_3, без супроводу батька ОСОБА_2, без нотаріально посвідченої його згоди на періоди : з 01 липня 2017 року по 31 серпня 2017 року до Російської Федерації, країн Туреччина, Болгарія; з 25 жовтня 2017 року по 25 листопада 2017 року до російської Федерації; з 25 грудня 2017 року по 20 січня 2018 року до Російської Федерації, з 01 липня 2018 року по 31 серпня 2018 року до Російської Федерації, країн Туреччина, Болгарія, тобто не одноразово, без зазначення конкретного держави для виїзду дитини та періоду перебування, що суперечить чинному законодавству.

Оскільки позивачем ОСОБА_3 не зазначеного единого конкретного одноразового виїзду дитини, із відомостями про дату виїзду та дату повернення дитини, а також країну перебування та період перебування, колегією суддів неможливо задовольнити позовні вимоги не визначені певним періодом часу на разовий виїзд за межі України.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновкоу, що рішення суду ухвалено без повного урахування вимог законодавства, тому підлягає скасуванню відповідно до п.1,3,ч. 1 ст.309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2, про надання дозволу на оформлення проїзного документа на неповнолітню дитину та тимчасовий виїзд за межі України без згоди та супроводу батька.

Керуючись ст.ст.303, 309, 313, 314-316 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Нікопольської міської ради про надання дозволу на оформлення проїзного документа на неповнолітню дитину та тимчасовий виїзд за межі України без згоди та супроводу батька.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним чинності.

Головуючий:

Судді: