Справа №: 400/347/17
Провадження № 2/400/159/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2017 року

Петрівський районний суд Кіровоградської області в складі:

головуючого судді - Шаєнко Ю. В.

при секретарі - Фатьяновій А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петрове Кіровоградської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про продовження строку звернення до суду та стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася з позовом до суду, мотивуючи це тим, що відповідач 05 липня 2008 року взяв у неї в борг гроші в сумі 1 000 гривень, які обіцяв повернути через півроку, про що відповідач написав розписку, також відповідач 24 серпня 2008 року взяв ще у неї в борг гроші в сумі 1 000 гривень, про що відповідач написав розписку, крім цього, відповідач в 2009 році взяв у позивача в борг гроші в сумі 600 доларів США, а потім ще 50 ЄВРО, які обіцяв повернути на протязі одного місяця, про що відповідач також написав розписку, але кошти повернув лише частково 18.09.2009 року в сумі 300 доларів США, що стосується іншої частини боргу в сумі 11 615 гривень 50 копійок, то кошти відповідач на неодноразові прохання позивача не повернув до цього часу. Позивач не звернулася до суду вчасно із позовом про стягнення боргу, так як мала надію, що відповідач добровільно поверне кошти, тому позивач просить продовжити строк звернення до суду, стягнути з відповідача борг за договорами позики на загальну суму 11 615 гривень 50 копійок, сплачені судові витрати по справі: судовий збір в розмірі 640 гривень та витрати за надання правової допомоги в розмірі 700 гривень.

Позивач в судовому засіданні позов підтримала посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві.

Відповідач позов не визнав мотивуючи це тим, що гроші, які він брав в борг у позивача повернув.

Суд заслухавши сторони, дослідивши документи справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

В ході судового слідства встановлено, що відповідач по справі - ОСОБА_2 05 липня 2008 року взяв у позивача - ОСОБА_1 в борг гроші в сумі 1 000 гривень, які обіцяв повернути через півроку, про що відповідач написав розписку, також відповідач 24 серпня 2008 року взяв ще у неї в борг гроші в сумі 1 000 гривень, про що відповідач написав розписку, крім цього, відповідач в 2009 році взяв у позивача в борг гроші в сумі 600 доларів США, а потім ще 50 ЄВРО, які обіцяв повернути на протязі одного місяця, про що відповідач також написав розписку, але кошти повернув лише частково 18.09.2009 року в сумі 300 доларів США.

Факт того, що відповідач дійсно взяв у позивача в борг гроші підтверджується розписками від 05.07.2008 року та від 10.11.2009 року (а.с.7).

Також відповідач в судовому засіданні не заперечував того, що він дійсно взяв у позивача в борг гроші про що, написав розписки.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір

неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були переданні йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановленні договором.

Відповідно постанови Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79 цс 14, висловлена правова позиція про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування,з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобовязанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193ЦК України, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Зі змісту розписок наданих позивачем вбачається, що 05.07.2008 року відповідач взяв в борг у позивача 1 000 грвень на термін 6 місяців, 24.08.2008 року відповідач взяв в борг у позивача ще 1 000 гривень, 10.11.2009 року відповідач взяв в борг у позивача 600 доларів США на термін 1 місяць та взяв ще 50 ЄВРО, а повернув 18.09.2009 року лише 300 доларів США (а.с.7).

Так, як на підтвердження повернення боргу відповідач належних та допустимих доказів не надав, з нього на користь позивача підлягає стягненню 11 615 гривень 50 копійок заборгованості за договорами позики, що за офіційним курсом НБУ станом на 15.02.2017 року, за 100 доларів США - 2 723, 0462 гривні, за 100 ЄВРО - 2 892, 6920 гривень (а. с.8).

Відповідач в судовому засіданні пояснив, що гроші які він брав у позивача в борг, він повернув, але доказів цього суду не надав, а згідно розписки він повернув лише 300 доларів США.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можутьгрунтуватися на припущеннях.

Відповіднодо ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Суд вважає, що відповідач не довів того, що повернув позивачу борг за договором позики, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Вказані правовідносини регулюються ст. ст. 192, 533, 1046, 1047, 1049 ЦК України, ст. ст. 58, 60, 61 ЦПК України та постановою Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79 цс 14.

Керуючись ст.ст. 209, 213, 214, 215, 218 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2 000(дві тисячі) гривень боргу за договором позики від 05.07.2008 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

9 615 (девять тисяч шістсот п'ятнадцять) гривень 50 копійок боргу за договором позики від 10.11.2009 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

700 (сімсот ) гривень витрат на правову допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1

647 (шістсот сорок сім ) гривень судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через Петрівський районний суд шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя (підпис)

З оригіналом згідно

Суддя Петрівського районного суду Ю. Шаєнко