У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шимків С.С., Григоренко М.П.

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Відділу культури і туризму Рівненської районної державної адміністрації, Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області, начальника відділу культури і туризму Рівненської районної державної адміністрації Рівненської області про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Відділу культури і туризму Рівненської районної державної адміністрації (далі Відділ культури і туризму), Заборольської сільської ради Рівненського району Рівненської області (далі Заборольська сільська рада) та начальника відділу культури і туризму Рівненської районної державної адміністрації (далі начальник відділу культури і туризму) про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивовано порушенням Заборольським сільським головою порядку звільнення, здійсненням психологічного тиску на позивача, а також примусом написати заяву про звільнення.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 26 квітня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову до Відділу культури і туризму, Заборольської сільської ради, начальника відділу культури і туризму про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У поданій на рішення апеляційній скарзі позивач через свого представника ОСОБА_2 покликався на його незаконність і необґрунтованість, що полягало у порушенні судом норм матеріального та процесуального права.

На її обґрунтування зазначав про неврахування судом того, що заява про звільнення з роботи написана власноручно ОСОБА_1 під тиском Заборольського сільського голови та була ним відкликана в цей же день. Позивач невідкладно 29 грудня та 31 грудня 2015 року подав до Відділу культури і туризму заяви про протиправні дії посадової особи, що вважав доказом відсутності його вільного волевиявлення та особистого наміру звільнятися з роботи.

На його думку, відмова працівника від припинення трудових відносин за угодою сторін не надає права роботодавцю в односторонньому порядку припинити дію трудового договору.

Поза увагою суду залишено наявні в матеріалах справи листи першого заступника Управління Держпраці в Рівненській області, якими підтверджено протиправність звільнення з роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Судом не надано належної правової оцінки поясненням начальника відділу культури і туризму, який підтвердив, що заява про звільнення ОСОБА_1 з роботи подана саме Заборольським сільським головою і ним не ініціювалось питання про звільнення позивача з роботи, а також ствердив той факт, що заява про надання відпустки йому взагалі не розглядалась.

З наведених міркувань просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове, яким задовольнити позов.

У запереченнях на апеляційну скаргу Заборольська сільська рада та Відділ культури і туризму, вважаючи оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просили залишити його без змін.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 3 червня 2016 року рішення суду скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову ОСОБА_1

Визнано звільнення позивача з посади завідувача клубом с. Забороль Рівненського району Рівненської області незаконним. Поновлено його на попередній посаді з 4 січня 2016 року.

Стягнуто з Заборольської сільської ради на користь ОСОБА_3 14 225, 40 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Рішення у частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ 1 березня 2017 року своєю ухвалою частково задовольнив касаційну скаргу Заборольської сільської ради, скасувавши рішення апеляційного суду, а справу направив на новий розгляд.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи представника позивача, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно виходив з того, що звільнення позивача проведено відповідно до вимог чинного законодавства, а тому підстав для його поновлення на роботі немає.

Підставами для припинення трудового договору відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є угода сторін.

З розяснень, даних Пленумом Верховного суду України у п. 8 своєї постанови від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (із змінами, внесеними згідно із постановами Пленуму Верховного Суду України від 1 квітня 1994 року №4, від 26 жовтня 1995 року №18, від 25 травня 1998 року №15), вбачається, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу або працівника.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 працював на посаді завідувача клубом с. Забороль Рівненського району Рівненської області.

28 грудня 2015 року він написав заяву на ім'я начальника відділу культури та туризму, у якій просив припинити трудовий договір за угодою сторін з 4 січня 2016 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Зазначена заява була погоджена Заборольським сільським головою і 28 грудня 2015 року зареєстрована за № 417-03/05-15 у Відділі культури та туризму (а.с. 68, 70-71). У подальшому ОСОБА_1 відкликав раніше подану заяву про звільнення з посади як таку, що була написана під тиском, і ця заява теж 28 грудня 2015 року зареєстрована за № 415-03/05-15 у Відділі культури та туризму (а.с. 8, 70-71).

Позивач також подав заяву про надання щорічної основної відпустки та додаткової відпустки з 5 січня 2016 року у зв'язку з терміновим санаторно-курортним лікуванням на ім'я начальника відділу культури та туризму, яка зареєстрована за № 416-03/05-15 у Відділі культури та туризму (а.с. 7, 70-71).

Наказом начальника відділу культури та туризму від 4 січня 2016 року № 1-к припинено трудовий договір і звільнено ОСОБА_1 з посади завідувача клубом с. Забороль Рівненського району Рівненської області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін (а.с. 6).

5 січня 2016 року позивач під підпис ознайомився із наказом про власне звільнення від 4 січня 2016 року №1-к та під підпис особисто отримав трудову книжку.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив визнати незаконним і скасувати наказ про звільнення його з роботи, виданий начальником відділу культури і туризму, поновити його на раніше займаній посаді та стягнути із Заборольської сільської ради на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Між тим, його матеріально-правові вимоги не ґрунтуються на обставинах справи та суперечать вимогам законодавства про працю, правильні висновки про що зробив суд першої інстанції.

Так, згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини. які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За загальними положеннями цивільного процесуального законодавства на суд покладено обовязок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Пленум Верховного Суду України у п. 11 своєї постанови від 18 грудня 2009 року №11 "Про судове рішення у цивільній справі" розяснив судам, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Сторонами не заперечується та обставина, що ОСОБА_1, бувши завідувачем клубу, з 29 жовтня 2015 року відповідно до розпорядження №14-к одночасно з основним місцем роботи за сумісництвом працював також на 0, 5 ставки робітником з обслуговування котельні Заборольського сільського клубу. Наведене свідчить про те, що він перебував і продовжував перебувати у трудових відносинах після звільнення з посади завідуючого клубом із Заборольською сільською радою, користуючись своїми відповідними правами, гарантіями і пільгами працівника, в т.ч. й на санаторно-курортне лікування як почесний донор та щорічну відпустку (а.с. 21, 22, 23).

Законність звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача клубом сумнівів в апеляційного суду не викликає, оскільки при припиненні трудових відносин між сторонами додержано вимоги трудового законодавства, зокрема ст. 21, п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а також Положення про відділ культури і туризму та посадову інструкцію керівника клубного закладу.

Приходячи до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, колегія суддів бере до уваги відсутність будь-яких доказів, які стверджували би про вчинення тиску чи примушування зі сторони Заборольского сільського голови щодо написання заяви про звільнення позивача з роботи, а також те, що при припиненні трудового договору за угодою сторін можливості відкликання своєї заяви працівником не передбачено на відміну від звільнення за власним бажанням.

Тобто усі наступні рішення і дії працівника не можна вважати такими, що випливають з правовідносин за трудовим договором, дію якого припинено за угодою сторін.

Оскільки позов у частині незаконності звільнення є необґрунтованим, тому похідні вимоги про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку також не підлягають до задоволення.

Доводи автора скарги про хибність оцінки доказів у справі спростовуються правильністю висновків суду.

Так, відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Не можна погодитися і з посиланнями ОСОБА_1 на недодержання судом норм процесуального права. виходячи з такого.

Згідно з ч. 3 ст. 309 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Будь-яких доказів про такі процесуально-правові порушення, що потягли би ухвалення судом незаконного рішення, позивач не надав, а апеляційним судом не було здобуто.

Решта доводів апеляційної скарги не заслуговують на увагу через їх необґрунтованість.

Повно і правильно зясувавши обставини справи та встановивши, що норми матеріального права, на застосуванні яких при вирішенні спірних правовідносин наполягав позивач, до застосування не підлягають, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Згідно із ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обовязковими для суду першої чи апеляційної інстанцій при новому розгляді справи.

Вільний вибір виду діяльності, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу та незаконного звільнення відповідно до ст. 5 (1) КЗпП України є одними із загальних засад забезпечення права громадян на працю.

Разом з тим, правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, про необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права відповідачів, є неприйнятними для апеляційного суду.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є його ухвалення судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 відхилити, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: