АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1484/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 39 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - служби у справах дітей Черкаської міської ради, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання права власності на спадкове майно, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернулася до суду з даним позовом, яким, після послідуючого уточнення, просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за №1-448 від 12.02.2003, видане держаною нотаріальною конторою на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1, та визнати за нею право власності на цю частку квартири. В обґрунтування зазначила, що дана частка квартири належала її матері ОСОБА_8, яка заповідала все своє майно позивачу. Спадщину позивачка прийняла, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки таке свідоцтво видане відповідачу на підставі іншого заповіту. Оскільки заповіт на імя позивача складений пізніше, то заповіт на імя відповідача є недійсним, а відтак і свідоцтво про право на спадщину є недійсним. Тож позивач вважає себе власником спадкового майна, а тому звернулась до суду з даним позовом.

Також 29.09.2016 позивач звернулася до суду з позовом, яким, після послідуючого уточнення, просила визнати ОСОБА_7 та її малолітню доньку ОСОБА_9 такими, що втратили з 01.08.2012 право користування квартирою №82 в будинку № 31 по вулиці Рябоконя в місті Черкаси та зобовязати органи ДМСУ зняти з реєстрації у спірній квартирі відповідача та її доньку, мотивуючи про те, що 01.08.2012 відповідач разом з донькою зареєструвала своє місце проживання в зазначеній квартирі. Однак власником квартири є позивач, яка не надавала згоди на здійснення такої реєстрації, а тому така реєстрація є недійсною. Від реєстрації місця проживання залежить право користування житловим приміщенням, що й обумовило звернення з цим позовом до суду.

Ухвалою суду від 28.02.2017 вказані позови обєднані в одне провадження.

Ухвалою суду від 25.11.2016 відмовлено у відкритті провадження в частині вимог до ДМСУ про зняття з реєстрації у спірній квартирі відповідача та її доньки.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11.05.2017 позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. В обґрунтування вказано на те, що суд протиправно надав оцінку дійсності заповіту від 03.10.1997, яким позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, адже відповідні вимоги не були предметом розгляду у справі. В силу вимог ЦК УРСР, чинних на момент складення вказаного заповіту, недійсність його окремих частин не тягне недійсність заповіту в цілому. Заповіт може бути визнано недійсним лише за рішенням суду, якого в даному випадку не має. З моменту складення заповіту минуло 20 років і документи про його нотаріальне посвідчення в сільській раді відсутні на зберіганні, що, на думку апелянта, не свідчить про їх відсутність взагалі. Сільською радою направлено до суду листи про нотаріальне посвідчення заповіту, які суд не врахував. Висновок суду про суперечливість змісту заповіту є необґрунтованим. Нормами законодавства, чинним на момент складення заповіту, не передбачено його обовязкового направлення на зберігання до державного нотаріального архіву та реєстрації у спадковому реєстрі. Суд не врахував, що показаннями свідків та іншими доказами підтверджено факт прийняття позивачем спадщини шляхом вступу в управління спадковим майном (після смерті спадкодавця позивач проживала у спірній квартирі, поки не була змушена виїхати до Росії, оскільки є громадянкою ОСОБА_10 Федерації).

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися у судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав та мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що заповіт, на який посилається позивач в обґрунтування свої вимог, містить такі недоліки щодо його нотаріального посвідчення, які свідчать про його недійсність та відсутність відповідного права у позивача. Також суд вказав, що відповідач є власником частини спірної квартири на підстав заповіту, складеного на її імя, що не дає підстав для задоволення позовних вимог про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Однак з правильністю таких висновків суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

При розгляді справи встановлено, що відповідач є донькою позивача. ОСОБА_8 була матірю позивачі і бабою відповідача. 25.10.2001 ОСОБА_8 померла і після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 3/4 часток квартири за адресою: АДРЕСА_2 (далі спірна квартира). Інша 1/4 частка зазначеної квартири належить на праві власності позивачу і отримана нею у спадщину після смерті її батька ОСОБА_11, який помер 31.01.1997.

Указані фактичні обставини у справі не оспорюються.

Відповідач з 19.03.1986 по 04.05.1994 була зареєстрована та проживала у спірній квартирі, а з 1997 проживала в цій квартирі разом з померлою ОСОБА_8, при цьому періодично проживала в інших місцях, що підтверджується, зокрема, відомостями поквартирної картки (а.с.137).

Позивач з 1990 по 2004 постійно проживала в ОСОБА_10 Федерації. На момент смерті ОСОБА_8 позивач знаходилась на території України і після похорон матері проживала у спірній квартирі близько двох-трьох місяців, після чого переїхала на постійне місце проживання в ОСОБА_10 Федерацію і остаточно повернулася до України для постійного проживання наприкінці 2004 року. Зазначені обставини підтверджуються відомостями про реєстрацію місця проживання з паспорту позивача (а.с.19) та не оспорюються сторонами.

Після смерті ОСОБА_8 до січня 2005 спірною квартирою фактично користувалася відповідач, що також не заперечується сторонами.

01.04.1997 ОСОБА_8 склала заповіт, яким заповідала все своє майно на користь відповідача. Цей заповіт посвідчений нотаріально і зареєстрований у встановленому законом порядку, що підтверджується, зокрема, витягом зі спадкового реєстру від 07.04.2017 (т.2 а.с.52).

Також 03.10.1997 ОСОБА_8 складений інший заповіт, який посвідчений секретарем Мельниківської сільської ради народних депутатів Чигиринського району Черкаської області, та зареєстрований у журналі реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету сільської ради (т.1 а.с.7, 243-246).

10.07.2002 відповідач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8 та 12.02.2003 отримала свідоцтво про право на спадщину, за яким відповідач прийняла спадщину у вигляді 3/4 часток спірної квартири і грошового вкладу в Ощадбанку по рахунку №07900854 /а.с.44/. Підставою для видачі цього свідоцтво став заповіт від 01.04.1997 та фактичне прийняття відповідачем спадщини. 02.07.2003 відповідач зареєструвала право власності на 3/4 частки спірної квартири, що підтверджується відомостями з Реєстру прав на нерухоме майно (т.1 а.с.247).

У січні 2005 року позивач звернулася до нотаріуса для оформлення своїх прав на спадкове майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_8 і було заповідане позивачу згідно заповіту від 03.10.1997, але не змогла цього зробити у звязку з прийняттям спадщини відповідачем.

Для захисту своїх майнових прав на спадкове майно позивач 21.02.2005 звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину №1-448 від 12.02.2003, що видане на імя відповідача, та визнати за позивачем право власності на спадкове майно за заповітом 3/4 частки спірної квартири, домоволодіння в с. Мельники Чигиринського району, грошовий вкладу Сіббанку, акції, грошові вклади на ощадних книжках та гараж. За наслідками розгляду позову суд ухвалою від 10.05.2005 закрив провадження у справі у звязку із затвердженням мирової угоди між сторонами щодо розподілу спадкового майна. Однак 19.01.2017 дана ухвала суду скасована апеляційним судом Черкаської області, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції.

З 2005 року по теперішній час сторони спільно проживають у спірній квартирі, користуються нею та сплачують комунальні платежі, що ними не оспорюється.

01.08.2012 відповідач без згоди позивача зареєструвала у спірній квартирі своє та своєї доньки ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання, що також визнається сторонами і підтверджується відомостями поквартирної картки (т.1 а.с.137).

Позивач вважає, що відповідачем набуто у власність 3/4 частки спірної квартири на підставі недійсного заповіту, оскільки його дія скасована заповітом від 03.10.1997 (як таким, що складено пізніше) на імя позивача, що й стало підставою для звернення до суду з позовами, які вирішуються у даній справі.

Для зясування наявності у позивача права на спірне майно необхідно дати правову оцінку правовідносинам з приводу спадкування після смерті у 2001 році ОСОБА_8 на підставі її заповітів, отже спірні правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР.

При цьому колегія суддів враховує, що згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У даній справі вимоги про визнання недійсним заповіту, укладеного на імя позивача, не заявлялися, отже приходячи до висновку про його недійсність та відсутність відповідного права у позивача, суд першої інстанції допустив порушення вимог ст.11 ЦПК України та вийшов за межі позовних вимог.

Колегія суддів враховує, що відповідно до ст.534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Статтею 544 ЦК УРСР передбачено, що заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де немає нотаріусів, - посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії.

Отже, за умови дотримання належного порядку і форми посвідчення заповіт, складений пізніше, автоматично скасовує повністю або частково попередній заповіт.

Згідно ст. 541 ЦК УРСР заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Нотаріальна форма посвідчення заповіту є обовязковою, а тому з огляду на положення ч.1 ст.47 ЦК УРСР недодержання такої форми має наслідком недійсність такого заповіту.

Судом встановлено, що заповіт на ім'я відповідача (а.с.51 т.1) укладений в м. Черкаси, посвідчений і зареєстрований у встановленому законом порядку в державній нотаріальній конторі державним нотаріусом Миколенко. Заповіт на ім'я позивача (а.с.7 т.1) укладений у с. Мельники Чигиринського району, нотаріально посвідчений у виконавчому комітеті Мельниківської сільської ради секретарем сільської ради та зареєстрований у книзі для запису нотаріальних дій під №48.

Так відповідно до ст.37 ЗУ «Про нотаріат» (у редакції, чинній на момент укладення на імя позивача заповіту) у населеному пункті, де немає нотаріуса, нотаріальні дії здійснюються посадовими особами виконкомів сільських, селищних рад згідно з Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25.08.1994 №22/5 (далі Інструкція).

Відповідно до п.2 Інструкції нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради народних депутатів покладено вчинення цих дій.

Зазначені положення кореспондуються із нормами законодавства про місцеве самоврядування. Відповідно до пп.5 п.«б» ч.1 ст.38 ЗУ «Про місцеве самоврядування» вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до відання сільських, селищних, міських рад, відноситься до компетенції виконавчих органів таких рад. Виконавчим органом сільської ради є виконавчий комітет, який очолює сільський голова, а секретар сільської ради входить до складу виконавчого комітету за своєю посадою.

Таким чином, у сільській раді нотаріальні дії має право вчиняти відповідна посадова особа виконавчого органу цієї ради, на яку за рішенням виконавчого комітету покладено повноваження вчинення цих дій, що передбачено положеннями п.2 Інструкції.

У даній справі встановлено, що заповіт, укладений на імя позивача, нотаріально посвідчений у виконавчому комітеті Мельниківської сільської ради секретарем сільської ради та зареєстрований у книзі для запису нотаріальних дій під №48, отже в силу вимог ст. 544 ЦК УРСР цей заповіт скасував той, що укладений на імя відповідача, як такий, що укладений пізніше.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку про те, що відповідач одержала спірне свідоцтво про право на спадщину згідно заповіту, який є скасованим заповітом, який складено пізніше.

Отже позовні вимоги про визнання недійсним свідоцтво про право на спадщину №1-448 від 12.02.2003, видане держаною нотаріальною конторою на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 на імя ОСОБА_7, та визнання за позивачем право власності на цю частку квартири є такими, що підтверджуються належними та допустимими доказами та підлягають до задоволення.

При цьому колегія суддів враховує, що згідно ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; ст. 549 ЦК УРСР - визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

У даному ж випадку позивач прийняла спадщину після смерті ОСОБА_8, оскільки на час відкриття спадщини (день смерті спадкодавця ст. 525 ЦК УРСР) фактично вступила в управління спадковим майном, проживаючи у спірній квартирі, співвласником 1/4 частини якої вона на момент смерті матері вже була і користувалася своєю власністю нарівні із спадковим майном.

Що стосується, позовних вимог про визнання відповідача та її доньки такими, що втратили право користування житловим приміщенням з підстав порушення ними права власності позивачки на нерухоме майно, то колегія суддів враховує таке.

На момент звернення з вказаним позовом до суду позивачка вважала себе власником нерухомого майна на підставі умов затвердженої судом мирової угоди, укладеної між сторонами, яка в послідуючому була скасована судом в звязку з невідповідністю її вимогам чинного законодавства України. Таким чином, на момент розгляду даного спору судом належних доказів щодо прав власності позивачки на спірне нерухоме майно та відповідно, порушення її прав, як власника усієї спірної квартири стороною у підтвердження свого порушеного права не надано.

Колегія суддів враховує, що позовні вимоги про скасування реєстрації місця проживання відповідача у спірній квартирі чи про усунення позивачу перешкод у користуванні цією квартирою не були предметом розгляду у даній справі.

Отже у задоволенні вказаних позовних вимог належить відмовити за їх безпідставністю.

Згідно ст.309 ЦПК України підставою для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення по справі, які суд вважав доведеними, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Отже, рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11.05.2017 у даній справі слід скасувати у звязку з порушенням судом норм процесуального права ст. 11 ЦПК України, та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 11 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - служби у справах дітей Черкаської міської ради, про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання права власності на спадкове майно, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням скасувати.

Позов ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, визнання права власності на спадкове майно, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за №1-448 від 12.02.2003, видане держаною нотаріальною конторою на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1 на імя ОСОБА_7.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 3/4 частки квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом 20 днів з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :