АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА[1]
У Х В А Л А

10 липня 2017 року м. Київ

Суддя судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва Левенець Б.Б., перевіривши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа Публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк» про стягнення грошових коштів, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2017 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа ПАТ «Західінкомбанк» про стягнення грошових коштів залишено без задоволення. (а.с.73-77)

Не погодившись з рішенням районного суду, 02 червня 2017 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 направив по пошті апеляційну скаргу. (а.с.79-87)

Ухвалою судді Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2017 року залишено без руху відповідно до вимог ч. 2 ст. 297 ЦПК України, надано строк для усунення недоліків протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.(а.с.90-91)

03 липня 2017 року судом отримано заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4, в якій заявник просив прийняти до розгляду апеляційну скаргу та відкрити апеляційне провадження із посиланням на положення Конституції України, ЦПК України, Закону України «Про захист прав споживачів», постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, рішення Європейського суду з прав людини у справах "Креуз проти Польщі", судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. (а.с.94-96)

Проаналізувавши зазначені положення законодавства та судової практики, зміст заяви про усунення недоліків і відкриття апеляційного провадження, дійшов висновку, що у задоволенні заяви слід відмовити, апеляційну скаргу повернути з огляду на наступне.

Перелік підстав для звільнення від сплати судового збору та пільг щодо його сплати визначено ст.ст. 3, 5 Закону України «Про судовий збір».

У п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» було передбачено, що споживачі - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав звільняються від сплати судового збору. Проте, Законом України від 22 травня 2015 року № 484-VIII, який набрав чинності 01 вересня 2015 року, внесено зміни до Закону України «Про судовий збір» та викладено статтю 5 цього Закону в новій редакції, у якій звільнення від сплати судового збору споживачів - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав не передбачено.

За загальними правилами цивільного судочинства (статті 79, 119, 297, 328, 358 ЦПК України) судовий збір належить до судових витрат, які несуть суди усіх рівнів, коли розглядають позовну заяву, апеляційну, касаційну скаргу чи заяву про перегляд судових рішень Верховним Судом України.

Обов'язок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір - це процесуальний обов'язок, визначений нормами процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Таким спеціальним законом є Закон України від 8 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 3 ст. 2 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Наведені норми процесуального права дозволяють сформулювати загальне правило: процесуальні дії мають вчинятися за нормами процесуального закону, чинними на момент вчинення цих дій.

Під час вчинення процесуальних дій, які вимагають сплати судового збору (при забезпеченні доказів, при апеляційному чи касаційному оскарженні), пільги зі сплати судового збору мають визначатися на момент вчинення певної процесуальної дії.

З огляду на зазначене можна дійти висновку про те, що процесуальний закон визначає свою дію в часі саме за часом вчинення відповідних процесуальних дій.

За таких умов Закон України «Про судовий збір» має застосовуватися в редакції, яка діяла на момент вчинення певної процесуальної дії.

Відповідний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року у справі № 6-1121цс16, який з огляду на положення ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для застосування судами України.

Апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 направив 02 червня 2017 року, тобто на момент чинності ст. 5 Закону України «Про судовий збір» у новій редакції, якою не передбачено звільнення споживачів від сплати судового збору, то правові підстави для звільнення від сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду відсутні.

У ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік об'єктів - заяв до суду, за подання яких судовий збір не справляється, а в ст. 5 цього Закону - вичерпний перелік суб'єктів, які звільняються від сплати судового збору, а також підстави звільнення від сплати цього збору осіб, які звертаються із заявами про захист не власних прав, а охоронюваних законом прав та інтересів інших осіб. Справляння судового збору за подання до суду заяви про зміну чи встановлення способу, порядку і строку виконання судового рішення не передбачено.

Підпунктом 6 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено ставку судового збору за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду в розмірі 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

При цьому, підпунктом 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на час подання позовної заяви) встановлено ставку судового збору за подання фізичною особою до суду позовної заяви майнового характеру в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Із посиланням на положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, прецедентну практику Європейського Суду (зокрема у справі "Креуз проти Польщі"), заявник вважає, що вимога щодо сплати судового збору в даному випадку обмежує права апелянта на доступ до правосуддя, позбавляє можливості апеляційного перегляду оскаржуваного рішення.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Одночасно, у статті 1 цього Закону зазначено, що поняття "рішення" за вказаним законом означає: а) остаточне рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; б) остаточне рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України; в) рішення Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України; г) рішення Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.

Згідно з частиною першою статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами.

У наведеній вище справі ("Креуз проти Польщі") Україна не була стороною, тому положення вказаного рішення Суду не мають прецедентного характеру у даній справі та не можуть бути застосовані до правовідносин щодо обчислення судового збору, його сплати, а також звільнення осіб від його сплати, які регулюються національним законодавством України.

Крім того, за положеннями пунктів 59, 60 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" (Заява N 28249/95) Страсбург, 19 червня 2001 року, Суд вважає, що положення пункту 1 статті 6 про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (див., рішення суду у справі "Ейрі проти Ірландії", цитоване вище, там само, п. 25 - 26).

Відповідно Суд постановляє, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції.

Враховуючи ці чинники, далі Суд має визначити, чи становила вимога сплати збору, зокрема за обставин цієї конкретної справи, обмеження, яке завдало шкоди самій суті права заявника на доступ до суду (п. 61 вищевказаного Рішення).

Визначення за ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року, що апелянту слід сплатити 7579 грн. 00 коп. судового збору за подачу апеляційної скарги або надати документи, що підтверджують право апелянта бути звільненою від сплати судового збору у цій справі (про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 2 221 089,50 грн.) не становить обмежень, яке могло б бути визнано таким, що завдало шкоди суті права апелянта на доступ до суду у контексті вищевказаного Рішення Європейського Суду. (т.2 а.с.180-181)

З цих підстав підлягають відхиленню доводи заявника що вищевказана ухвала від 15 червня 2017 року перешкоджає доступу до правосуддя.

Посилання заявника на роз'яснення, що містяться в пунктах 6, 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" і судову практику в інших справах не можуть бути визнані підставою для звільнення апелянта від сплати судового збору, оскільки ці роз'яснення і практика не є джерелом права за українським законодавством, не спростовують вищевказаної правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року № 6-1121цс16, з огляду на обов'язковість застосування останньої судами України (ст. 360-7 ЦПК України), і не містять доводів і мотивів, які б давали можливість відступити від вищевказаної правової позиції Верховного Суду України.

З цих підстав підлягають відхиленню посилання на те, що у подібних справах від апелянта не вимагалось сплати судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали судді Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року представник ОСОБА_2 отримав 22 червня 2017 року за адресою, яка зазначена в апеляційній скарзі для листування (а.с.93), тому відповідно до ст. 70 ЦПК України, останнім днем для усунення недоліків апеляційної скарги є 27 червня 2017 року.

За таких обставин, станом на 10 липня 2017 року вимоги ухвали судді Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року не виконано, докази сплати судового збору у належному розмірі, або документи, які підтверджують право апелянта бути звільненою від сплати судового збору відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» до суду не надходили, тому є підстави для застосування вимог ст. 297 ЦПК України.

За змістом ч. 2 ст. 121 ЦПК України, якщо недоліки заяви не усунуто, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

При цьому, таке судове рішення не перешкоджає апелянту подати до суду належним чином оформлену апеляційну скаргу, разом із додатками та клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Керуючись ст. 121, ч. 2 ст. 297 ЦПК України, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 січня 2017 року повернути апелянту.

Копію ухвали направити особам, які беруть участь в справі.

Ухвала набирає законної сили негайно з часу її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Суддя _________________ Б.Б.Левенець

Справа № 22-ц/796/7719/2017

Унікальний номер 761/11792/16-ц

Головуючий у першій інстанції - ВолошинВ.О.

Доповідач Левенець Б.Б.