Ухвала

іменем україни

05 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

ІзмайловоїТ.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення неустойки,

за касаційною скаргою ОСОБА_4, поданою представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до судуз позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення нейстойки.

Наобґрунтування позовних вимог посилався на те, що між позивачем та ОСОБА_4 27 травня 2013 року був укладений договір позики, до вказаного договору, в подальшому були укладені додаткові договори, відповідно до яких ОСОБА_4 позичив у позивача кошти в загальній сумі 6 525 дол. США, за умови повернення згідно із встановленому у договорі графіку.

Позивач виконав свої вимоги за договором, а відповідач належним чином умови договору не виконав, у зв'язку з чим сума неповернутого боргу склала 4 845 дол. США, внаслідок чого виникла неустойка, передбачена п. 7 договору позики, в розмірі 3 % від неповернутої суми, що склало за період з 28 серпня 2014рокупо 20 липня 2015 рокусуму 47 270 дол.США, що еквівалентно 1 040 645,45 грн, у зв'язку з чим позивач просить стягнути вказану сумусолідарно з відповідачів.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2015 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 листопада 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_4 і ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 неустойку за період з 28 серпня 2014 року по 20 липня 2015 року в розмірі 106 662 грн 19 коп та по 503 грн 33 коп судового збору з кожного.

У поданій касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики від 27 травня 2013 року. За договором позики передбачалося повернення грошей частинами у визначені сторонами строки в договорі.

Після укладання договору позики між сторонами укладалися у подальшому додаткові угоди до договору позики, які передбачали отримання позичальником додаткових грошей у борг.

Згідно з п. 7 договору позики передбачено за прострочення виконання зобов'язань на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України сплату неустойки у розмірі 3 % від неповернутої частини позики за кожний день такого прострочення.

В забезпечення зобов'язань за договором позики та за додатковими угодами було укладено договір поруки з ОСОБА_5 (а. с.8), який зобов'язався нести солідарну відповідальність з боржником за порушення зобов'язань за договором позики.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що у забезпечення договору позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено письмовий договір застави майна, вартість якого визначена сторонамив розмірі5 310 дол. США і позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок заставного майна.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказипро те, що не повернута відповідачем сума боргу станом на день звернення досудускладає 4 845 дол. США, а тому не доведена сума неустойки, розрахунок якої повинен проводитися від суми неповернутої позики.

Суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. А тому, сума боргу за договором позики складає 4 845 дол. США, згідно з курсом долара США до гривні станом на 20 липня 2015 року встановлено офіційний курс гривні до долара 2201,4924 (а.с. 9), що складаєсуму 106 662 грн.

Проте з висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до п. 1 договору позики від 27 травня 2013 року, позикодавець ОСОБА_3 передав, а позичальник ОСОБА_4 прийняв валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 5 310 дол. США. Факт одержання грошей вичерпно підтверджується фактом підписання сторонами цього договору і додаткового доказування не потребує. укладено договір позики.

Відповідно до п. 8 договору позики від 27 травня 2013 року в разі, якщо прострочення позичальника з повернення позикодавцеві будь-якої зазначеної в п. 2 цього договору частини позики триватиме більше 2 (двох) календарних місяців, позикодавець вправі обернути у свою власність майно, що є заставою відповідно до наступного договору застави майна, задовольнивши за його рахунок свої вимоги до позичальника щодо повернення позиченої відповідно до п. 1 цього договору суми коштів, нарахувань відповідно до ст. 625 ЦК України та у повному обсязі погасити заставним майном вимоги до позичальника щодо неустойки відповідно до п. 7 цього договору.

Відповідно до п. 1 додаткової угоди від 27 листопада 2013 року (до договору позики від 27 травня 2013 року та до договору про заставу майна з передачею майна заставодержателю від 27 травня 2013 року) додатково до вже переданих позикодавцем за договором позики від 27 травня 2013 року позичальникові 5 310 дол. США, безпосередньо перед підписанням сторонами цієї додаткової угоди, позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 810 дол. США.

Відповідно до п. 1 додаткової угоди № 2 від 27 травня 2014 року (до договору позики від 27 травня 2013 року та до договору про заставу майна з передачею майна заставодержателю від 27 травня 2013 року) додатково до вже переданих позикодавцем за договором позики від 27 травня 2013 року позичальникові 5 310 доларів США, а також переданих при укладенні додаткової угоди від 27 листопада 2013 року 810 доларів США, безпосередньо перед підписанням сторонами цієї додаткової угоди № 2, позикодавець передав, а позичальник прийняв у власність валютні цінності у вигляді в натурі та на суму 405 доларів США.

Відповідно до п. 6 договору про заставу майна з передачею майна заставодержателю від 27 травня 2013 року предметом застави є наступне майно: кільце «Гілка» з діамантом; кільце «Лодочка» з фіанітом; кільце з діамантом; кільце з гранатовим каменем; комплект кільце і сережки з ізумрудом та уламками діаманта (відсутні 4 камені ізумрада); хрест великий із зображенням Христа; перстень чоловічий; сережки з фіанітом; ланцюжок; годинник жіночий «Краб» з механізмом, з каменем фіаніта; годинник жіночий з механізмом, брегет, антикваріат; годинник чоловічий з двома циферблатами, з трьома уламками діаманта. Загальна кількість предметів заставного майна - 12.

Однак суд апеляційної інстанції вказаний пункт 8 договору позики не взяв до уваги, та належної оцінки не надав.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549- 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно до ст. 1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором.

Суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не з'ясував фактичні обставини по справі, не надав оцінки задоволення позовних вимог за рахунок заставного майна, а також правові підстави нарахування позикодавцем суми заборгованості. Не з'ясував яку суму боргу повернуто, а яку залишено повернути, та не з'ясовано чи підлягає стягненню неустойка.

Крім того, суд апеляційної інстанції не взяв до уваги те, що відповідно до пункту 8 договору позики, у випадку звернення стягнення на заставне майно, позичальник звільняється від погашення суми заборгованості у грошовій формі. Разом з цим, не з'ясував де знаходиться заставне майно, та чи підлягає воно зарахуванню в рахунок заборгованості.

Отже, суд апеляційної інстанції у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та норми права, які регулюють ці правовідносини, не перевірив доводів та наданих сторонами доказів.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 08 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова