Номер провадження: 22-ц/785/4934/17
Головуючий у першій інстанції Луняченко В. О.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.07.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Ліснік Н.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа ОСОБА_4 про визнання строку виконання зобов'язання таким, що змінений, та визнання зобов'язань за кредитним договором такими, що припинені, за апеляційною скаргою ОСОБА_3на рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року,

встановила:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, просила визнати строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором №0, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник ТОВ «Кей -Колект») та ОСОБА_3 21.09.2006 року, який первинно встановлений 21.09.2011 року, таким, що змінений і настав 26.09.2010 року; визнати зобов'язання за кредитним договором №0, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 21.09.16 року, такими, що припинені.

Позов обґрунтовано тим, що 21.09.2016 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 80013 швейцарських франків, зі сплатою 8,49% річних, зі строком користування до 21.09.2011 року.

В забезпечення виконання зобов'язань з повернення кредитних коштів за вказаним кредитним договором, 21.09.2006 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно умов якого останній зобов'язався солідарно та в повному обсязі відповідати за виконання умов кредитного договору позичальником.

Відповідно до вимоги банку від 04.08.2010 року за №138/30-81/2563 банк вимагав від ОСОБА_3 дострокового погашення кредитної заборгованості.

Позивач вважає, що термін виконання зобов'язання за кредитним договором змінився з 21.09.2011 року на 04.08.2010 рік, та у зв'язку з тим, що позов банку до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості ухвалою Київського районного суду м. Одеси залишений без розгляду 01.10.2012 року, позивач вважає, що зобов'язання за кредитним договором є припиненими, у зв'язку з чим позивач просить визнати строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором №0, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступник ТОВ «Кей - Колект») та ОСОБА_3 21.09.2006 року, який первинно встановлений 21.09.2011 року, таким, що змінений і настав 26.09.2010 року; визнати зобов'язання за кредитним договором №0, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 21.09.16 року, такими, що припинені.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання строку виконання зобов'язання за кредитним договором №0 від 21.09.2006 року таким, що змінений і настав 26.09.2010 року та визнання зобов'язань за кредитним договором такими, що припинені відмовлено.

Зазначене рішення суду частково оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення в частині відмови ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог про визнання строку виконання зобов'язання за кредитним договором №0 від 21.09.2006 року таким, що змінений і настав 26.09.2010 року та ухвалення нового рішення в цій частині про задоволення позову. В іншій частині рішення суду не оскаржено.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 21.09.16 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала кредит у розмірі 80013 швейцарських франків, зі сплатою 8,49% річних, зі строком користування до 21.09.11 року.

В забезпечення виконання зобов'язань з повернення кредитних коштів за вказаним кредитним договором, 21.09.2006 року між банком та ОСОБА_4 було укладено договір поруки, згідно умов якого останній зобов'язався солідарно та в повному обсязі відповідати за виконання умов кредитного договору позичальником.

24.02.2009 року між банком та ОСОБА_3 була укладена додаткова угода №2 до договору про надання споживчого кредиту №0 від 21.09.2006 року щодо зміни умов кредитного договору по реструктуризації схеми погашення кредиту.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором №0 від 21.09.2006 року банком ОСОБА_3 04.08.2010 року було направлено листа - вимогу №138/30-81/2563, в якій останню повідомлено про існування заборгованості перед банком, та повідомлено, що у випадку невиконання даної вимоги протягом встановленого строку, банком будуть вжиті заходи до примусового стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, відповідно до договору іпотеки від 21.09.2006 року, який було укладено між сторонами в якості забезпечення виконання умов договору про надання споживчого кредиту №0 від 21.09.2006 року. Вказана вимога ОСОБА_3 була отримана та не виконана.

З причини несплати та невиконання взятих на себе ОСОБА_3 зобов'язань з повернення кредитних коштів, банк звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, який ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 01.10.2012 року залишений без розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа( кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов, відповідно до вимог ч. 1 ст. 525 ЦК України, не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), що передбачено ч. 1 ст. 530 ЦК України.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з простроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Згідно ч.1, 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку; поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником; порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя; поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Пунктом 4.9 кредитного договору сторони визначили, що в разі невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором, кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту позичальником у повному обсязі разом зі сплатою всіх сум, належних до сплати на дату пред'явлення вимоги, включаючи проценти за кредитом (в тому числі прострочені проценти), пеню та штрафи відповідно до цього договору.

Позичальник зобов'язаний виконати вимогу кредитора про дострокове погашення кредитних зобов'язань за цим договором протягом не більше ніж 30 календарних днів з моменту її пред'явлення. У разі невиконання позичальником цієї вимоги кредитор має право звернути стягнення за будь-яким з договорів забезпечення (або пред'явити вимогу поручителю) або вжити інші заходи для стягнення заборгованості позичальника за кредитним договором, які не суперечать чинному законодавству України (п. 4.5, 4.9 кредитного договору). Вказана умова договору відповідає ст. 1050 ЦК України.

Згідно умов кредитного договору банк має право вимагати дострокового погашення позичальником заборгованості за кредитом, нарахованих процентів за користування кредитом, неустойки, відшкодування збитків у випадках невиконання позичальником умов цього договору та/або договорів застави/іпотеки, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту, та в інших випадках, передбачених договором.

Таке дострокове погашення повинно бути здійснене позичальником не пізніше 31 календарного дня з дня надіслання позичальнику відповідного повідомлення від кредитора з вимогою дострокового погашення.

25.08.2010 року ОСОБА_3 отримано письмову вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором та наданий строк для добровільного виконання своїх зобов'язань по достроковому погашенню кредиту протягом не більш ніж 31 календарних днів з дати цієї вимоги.

Отже, дострокове присудження до виконання основного зобов'язання в натурі не тягне його припинення з дня набрання законної сили рішенням суду і не виключає стягнення процентів, пені та збитків, а також інших штрафних санкцій, передбачених угодою, до дня фактичного задоволення (повного розрахунку).

Звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв'язку з порушенням умов договору згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань.

Це спосіб цивільно-правової відповідальності боржника. У подальшому при невиконанні рішення суду у кредитора виникає право стягувати суми, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК, оскільки зобов'язальні правовідносини не припинилися. Статтею 599 ЦК встановлено, що зобов'язання припиняються його виконанням, проведеним належним чином (а не в силу ухвалення рішення суду).

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_3 у задоволенні позову в частині визнання припиненими правовідносин між сторонами шляхом визнання строку виконання зобов'язання за кредитним договором №0 від 21.09.2006 року таким, що змінений і настав 26.09.2010 року. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 квітня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа ОСОБА_4 провизнання строку виконання зобов'язання за кредитним договором №0 від 21.09.2006 року таким, що змінений і настав 26.09.2010 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

О.С.Комлева

Ю.І.Кравець