УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Мазур Л.М., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баландіна Тетяна Миколаївна, про визнання договору дарування недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_6, на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом до ОСОБА_4, у якому просила визнати недійсним договір дарування від 29 жовтня 2013 року, укладений між нею та ОСОБА_4 і поствічений приватним нотаріусом КМНО Баландіною Т.М., відповідно до якого вона подарувала ОСОБА_4 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1, поновити її право на дану квартиру та анулювати право власності відповідача, посилаючись на те, що договір укладений під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що після смерті чоловіка, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, успадкувала належну йому квартиру АДРЕСА_1. У січні 2013 року вона втратила сина. Вона дуже переживала через втрати близьких їй людей, стан її здоров'я значно погіршився. У жовтні 2013 року вона заповіла дану квартиру онукові. ОСОБА_4, яка є колишньою співробітницею її чоловіка, у тяжкий час стала їй допомагати та проживати разом із нею, унаслідок чого вони зблизились, вона стала їй довіряти. ОСОБА_4 переконала її про помилковість складення заповіту, оскільки онук ще малий та не зможе надавати їй необхідної допомоги, доглядати за нею, а вона потребує сторонньої допомоги. Скориставшись її психологічним станом, вона умовила її подарувати квартиру відповідачу, успадковану після смерті чоловіка, і вона під страхом залишитися самотньою, уклала з відповідачем спірний договір дарування.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 29 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчений приватним нотаріусом КМНО Баландіною Т.М., зареєстрований в реєстрі за № 1854. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі, поданій представником, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-МІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що договір дарування квартири позивачем був вчинений на користь сторонньої особи, яка не була родичкою позивача, був укладений під впливом тяжких обставин (смерть чоловіка та сина позивача), у зв'язку із чим її волевиявлення не було вільним та не відповідало внутрішній волі.

Такі висновки судів є правильними з огляду на наступне.

Судами встановлено, що позивач з 29 грудня 1995 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер син позивача ОСОБА_8

ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 14 травня 2013 року належала на праві власності квартира АДРЕСА_1, яку вона успадкувала після смерті свого чоловіка.

Згідно заповіту від 14 жовтня 2013 року ОСОБА_3 все своє майно заповіла онуку - ОСОБА_9

29 жовтня 2013 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 був укладений нотаріально посвідчений договір дарування, відповідно до умов якого позивач передала безоплатно у власність, а відповідач прийняла у дар квартиру АДРЕСА_1.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалась на те, що оспорюваний договір дарування укладено нею під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, оскільки вона перебувала в пригніченому стані після смерті її чоловіка та сина, та розраховувала на допомогу з боку набувача квартири.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного.

Разом з тим, правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа вчиняє їх добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон застосування її до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування.

З огляду на викладене обґрунтованим є висновки судів попередніх інстанцій, що оспорюваний договір дарування було укладено під впливом тяжкої обставини (смерть близьких їй людей) і на вкрай невигідних для позивача умовах та що її волевиявлення не відповідало внутрішній волі й не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а тому цей договір підлягає визнанню недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України.

Зазначене узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 3 червня 2015 року № 6-232цс14, яка згідно зі ст. 360-7 мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосування таких норм права.

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_6, відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ.Є. Червинська
Судді:І.М. Завгородня
В.М. Коротун
Л.М. Мазур
О.В. Попович