АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 539/2669/15-ц Номер провадження 22-ц/786/1316/17Головуючий у 1-й інстанції Жага Е. Г. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

За участю секретаря : Кальник А.М.

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 23 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя та його поділ,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 23 березня 2017 року позов ОСОБА_3 ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання майна смільним майном подружжя та його поділ задоволено.

Визнано спільним сумісним майном ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 домоволодіння, яке знаходиться за адресою с. Засулля, вул. Космічна, 36, Лубенського району Полтавської області та земельну ділянку під цим домоволодінням і визнати за кожним з них право власності по 1/2 частині цього домоволодіння та земельної ділянки під ним.

Визнано спільним сумісним майном ОСОБА_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 нежитлове приміщення (магазин), що знаходиться за адресою с. Засулля, вул. Харківська, 72-а, Лубенського району Полтавської області та земельну ділянку під цим нежитловим приміщенням і визнати за кожним з них право власності по 1/2 частині нежитлового приміщення (магазину) та земельної ділянки під ним.

Стягнуто з ОСОБА_2на користь держави 3 410 грн. 48 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення місцевого суду та ухвалити нове яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Зокрема вказує на те, що спірне домоволодіння є її приватною власністю, оскільки 97% будівництва було здійснено за рік до одруження, а продовження будівництва та введення будинку в експлуатацію відбулося після розірвання шлюбу. Земельна ділянка, на якій розташований будинок також є її власністю, оскільки приватизована нею в період шлюбу. Магазин, який є також предметом спору не є обєктом спільної сумісної власності подружжя з огляду на те, що є її майном як фізичної особи підприємця.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що остання задоволенню не підлягає, за таких обставин.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.11.1993 року по 16.02.2007 року.

Звертаючись до суду з позовом про визнання майна спільним майном подружжя та його поділ, ОСОБА_3 після неодноразового уточнення позовних вимог, просив визнати спільним сумісним майном подружжя домоволодіння та земельну ділянку під ним по вул. Космічній, 36 в с. Засулля Лубенського району Полтавської області, магазин та земельну ділянку під ним розташовані по вул. Харківська, 72а в с. Засулля Лубенського району Полтавської області та визнати за ним та ОСОБА_2 право власності по ? частині зазначеної нерухомості у відповідності до положень ст.ст. 60,61 СК України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з презумпції спільності майна подружжя, придбаного ними за час їх перебування в шлюбі, а також з судових висновків, яких суд дійшов при розгляді іншої справи між тими самими сторонами щодо будівництва спірного домоволодіння в період часу з 1992 по 2008 рік. Зазначивши при цьому, що саме по собі подальше оформлення відповідачем на своє імя зазначених будівель не скасовує статус цього майна як обєктів права спільної сумісної власності.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду з огляду на наступне.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст.368 ЦК України, спільна власність двох і більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч.3 ст.319 ЦК України, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до ч.1 ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Частиною 1 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Так, згідно рішення Засульської сільради від 27.07.1991 року виділено ОСОБА_5 земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку площею 0,10 га.

В подальшому було здійснено винос у натурі меж земельної ділянки та надано дозвіл №194 Виконавчого комітету Лубенської районної ради місцевих депутатів від 25.10.1991 року на будівництво домоволодіння.

20.04.2000 року відповідач отримала Державний акт на право приватної власності на землю серія І-ПЛ №018202, на земельну ділянку площею 0,11 га в с. Засулля для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Право власності на домоволодіння по вул. Космічній, 36 в с. Засулля Лубенського району Полтавської області ОСОБА_2 оформила на себе після розірвання шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 05.09.2008 року.

Також, згідно рішення Засульської сільської ради від 14.12.2000 року виділено ОСОБА_2 земельну ділянку в с. Засулля по вул. Харківській площею 0,03 га для ведення підприємницької діяльності та розміщення торгівельної точки на умовах оренди з послідуючим правом викупу.

В подальшому, згідно договору купівлі-продажу від 26.02.2002 року СПД фізична особа ОСОБА_2 придбала у Засульської сільської ради земельну ділянку площею 1512 кв.м. по вул. Харківській, 72 в с. Засулля, для розміщення обєкта роздрібної торгівлі та комерційних послуг. На зазначеній земельній ділянці спочатку знаходився торговий кіоск, який в подальшому був реконструйований в магазин.

В п. 23 Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Як вбачається з довідки Лубенської ОДПІ сторони по справі були зареєстровані як субєкти підприємницької діяльності в 2000 р. та як фізичні особи-підприємці в період з 2000 по 2009 рік задекларували дохід: ОСОБА_3 2866389,40 грн. а його дружина ОСОБА_2 97286 грн.

Крім того, факт будівництва домоволодіння по вул. Космічній, 36 в с. Засулля Лубенського району в період з 1992 року по 2008 рік був встановлений заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду від 24.04.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 23.05.2012 року по справі ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про втрату права вимоги про поділ майна.

Згідно рішення Апеляційного суду Полтавської області від 01.03.2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, ОСОБА_3 не втратив права користуватися житловим будинком по вул. Космічній, 36 в с. Засулля Лубенського району

Також колегією суддів встановлено та не заперечується сторонами, що лише в 1996 році подружжя фактично переїхало на постійне місце проживання до України в м. Лубни, до цього часу проживало в Литві по місцю проходження позивачем військової служби. Після повернення ОСОБА_2 була зареєстрована ІНФОРМАЦІЯ_1, а з 04.06.1997 р. зареєструвалась в спірному будинку по вул. Космічній, 36.

Згідно ст.22 КПШС України, яка діяла на час виникнення шлюбних відносин та на час будівництва спірного житлового будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Аналогічна норма міститься в положеннях ст. 60 СК України, згідно якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

У відповідності до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Наведене свідчить, що в сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними.

Спростувати вказану презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам ст.ст. 58,59 ЦПК України і це в розумінні статей 10,60 ЦПК України є її процесуальним обовязком.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності будь-яких доказів щодо здійснення будівництва вказаного домоволодіння власними силами відповідача та за допомогою її батьків.

Так, матеріали справи не містять жодних доказів, які-б свідчили про факт побудови будинку до моменту реєстрації шлюбу з позивачем, як то стверджує відповідач. Одночасно, в ході розгляду справи ОСОБА_2 не було надано доказів щодо наявності в неї джерел доходів та інших фінансових можливостей для будівництва будинку власними силами, позаяк відсутні дані про надання її батьками матеріальної допомоги в ході будівництва. Також в справі відсутні письмові докази про придбання нею в період 1991-1993 р.р. будь-яких будівельних матеріалів та внесення оплати за будівельні роботи.

Враховуючи вищевикладене та беручи до уваги те, що відповідач спільно з позивачем лише в 1996 році повернулись проживати на Україну, колегія суддів критично відноситься до заперечень ОСОБА_2 щодо побудови будинку до реєстрації шлюбу з позивачем.

Одночасно з цим, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем не було реалізовано її право на предявлення зустрічного позову про визнання спірного житлового будинку особистою приватною власністю дружини в порядку ст. 57 СК України.

Крім зазначеного, колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про те, що сам факт отримання відповідачем вже після розірвання шлюбу з позивачем в 2008 році свідоцтва про право власності на вказаний житловий будинок - не змінює його статус як майна, набутого подружжям за час шлюбу.

При цьому, самі сторони не заперечували того факту, що будинок був побудований, повністю використовувався за своїм функціональним призначенням, хоча і не був введений в експлуатацію в передбаченому законом порядку, тому відповідного свідоцтва про право власністю на нього в період шлюбу подружжя не оформляло.

Разом з цим, вказана обставина не є перешкодою для можливості визнавати вказаний будинок обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки яких є рівними.

Щодо вирішення питання в частині прибудинкової земельної ділянки, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, оскільки він ґрунтується на правильному застосуванні принципу цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований, виходячи з рівності часток подружжя в самому житловому будинку.

При встановленні факту набуття права власності на домоволодіння, місцевим судом була надана вірна правова оцінка показам свідків, якими підтверджується участь позивача у будівництві як домоволодіння так і магазину, наданим комунальними службами району документам, якими підтверджено періоди приєднання житлового будинку та приміщення магазину до електромереж і газорозподільних систем, сплату коштів за підключення, договорами про надання послуг та іншими доказами.

Незважаючи на те, що земельна ділянка, яка була надана відповідачу як приватному підприємцю для будівництва обєкта роздрібної торгівлі та комерційних послуг у с. Засулля по вул. Харківській №72-А, остання є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Так, в постанові ВСУ від 11.03.2015 року при розгляді справи №6-21 цс 15 зазначено, що правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Згідно ст. 52 ЦК України, фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Таким чином, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Як зазначалося вище, сторони є приватними підприємцями з 2000 року.

Відповідно до задекларованих доходів, дохід позивача значно перевищував дохід відповідача за аналогічний період, що виключає твердження останньої про відсутність у позивача фінансових можливостей для будівництва обєктів комерційного призначення.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 13.06.2016 року при розгляді справи № 6-1752 цс 15, системний аналіз статей 57, 60 та 61 СК України дозволяє дійти висновку про те, що майно фізичної особи-підприємця може бути обєктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Майно фізичної особи-підприємця, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Таким чином, вірно встановивши обставини по справі та визначившись з характером спірних правовідносин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять нових фактів чи засобів, які б свідчили про наявність підстав для скасування судового рішення.

Так, апелянт наголошує на тому, що до шлюбу власними силами та коштами здійснила будівництво будинку на 97 % і лише після цього в ньому оселився позивач.

Відхиляючи зазначене твердження, колегія суддів виходить з факту відсутності будь-яких належних та допустимих доказів по справі, які б в розумінні ст. 179 ЦПК України доводили б зазначені обставини.

Також не заслуговують на увагу посилання на те, що спірне домоволодіння на час розірвання шлюбу в розумінні положень цивільного законодавства не було нерухомим майном, оскільки не було введено в експлуатацію, не обліковувалось як зареєстроване в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, а відтак не підлягало поділу та визнанню обєктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому, колегія суддів виходить з правових висновків, зроблених ВСУ у справі №6-47 цс16, відповідно до яких правовий аналіз статей 60,63,69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що обєкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, урахувавши ті обставини, що спірний обєкт незавершеного будівництва збудований за час шлюбу за спільні кошти подружжя та є обєктом спільної сумісної власності подружжя; будівництво його закінчено й він фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, але не приймається до експлуатації і право власності на нього не оформлюється з вини відповідача; позивачка позбавлена можливості здійснити вказані дії, що перешкоджає їй реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу зазначеного майна, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачкою права на частину спірного обєкта незавершеного будівництва.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення, як постановленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, ч.1 п.1 ст. 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів шляхом подачі касаційної скарги.

Судді (підписи)

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1