Справа № 296/2064/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"06" вересня 2017 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді - Шалоти К.В.,

за участю секретаря судового засідання Яковенко О.В.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири фіктивним,-

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, який обгрунтовувався тим, що 28.07.2010 між ним та відповідачем укладено договір дарування 68/100 ідеальних часток квартири АДРЕСА_1Посилаючись на те, що позивач продовжує бути фактичним власником спірної квартири та зареєстрований в ній, особисто розпоряджається даною квартирою, а саме здає кімнату в квартирі в оренду та ці кошти є джерелом його існування, оформив житлову субсидію, а також те, що відповідач не мала наміру особисто проживати у спірній квартирі та в ній не проживає, та жодних правових наслідків для останньої після укладення спірного договору дарування не настало, просив визнати фіктивним договір дарування спірної квартири від 28.07.2010 року.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав повністю та просив його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала та вказувала, що оспорюваний договір не є фіктивним, оскільки вона після укладення договору здійснила реєстрацію права власності на квартиру в Житомирському обласному міжміському бюро технічної інвентаризації, переоформила на себе всі особові рахунки та проводить оплату житлово-комунальних послуг за квартиру. Також зазначала, що не проживає у спірній квартирі, оскільки забезпечена житлом в м.Києві, однак там проживає син ОСОБА_1, хоча позивач придбала йому будинок в селі.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 28.07.2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укдадений договір дарування 68/100 ідеальних часток квартири АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Силіним С.В., зареєстрований у реєстрі за № 853 (а.с.3-4).

За умовами вказаного договору ОСОБА_1 передав у власність безоплатно (подарував), а ОСОБА_2 прийняла у власність (прийняла в дар): 68/100 ідеальних часток квартири АДРЕСА_1 загальною площею 64,25 кв.м.

Відповідно до довідки ТОВ "КК "КомЕнерго-Житомир" №2362 від 13.12.2016 року ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1

За змістом ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частинами 1, 2 ст. 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов"язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Згідно вимог ч. 3 ст. 10 та ч. 1, 3 та 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що після укладення оспорюваного договору дарування 68/100 ід. часток квартири АДРЕСА_1 відповідач ОСОБА_2 08.11.2010 провела державну реєстрацію права власності на спірне майно в КП "Житомирському обласному міжміському бюро технічної інвентаризації", переооформила на своє ім"я особовий рахунок на спірну квартиру (а.с.34), уклала договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води з КП "Житомиртеплокомуненерго" Житомирської міської ради (а.с.35-38) та в подальшому здійснювала оплату житлово-комунальних послуг (а.с.39-44,47,48).

При цьому, факт непроживання відповідача у спірній квартирі юридичного значення не має та сам по собі не може свідчити про фіктивність спірного договору дарування, оскільки остання забезпечена іншим житлом, де й проживає багато років.

Натомість, в порушення ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про відсутність у сторін наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення оспорюваного правочину.

За таких обставин, суд вважає, що позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57- 61, 169, 208, 209, 212 - 215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м.Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Cуддя К. В. Шалота