Справа № 463/1649/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/783/2361/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, ОСОБА_2

секретаря: Цапа П.М.

з участю: ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 на заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулась з позовом до ОСОБА_5 про визнання його втратившим право на користування квартирою № 23 в житловому будинку № 6 вул. Є.Ярошинської у м. Львові.

Оскаржуваним заочним рішенням в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання втратившим права користування житловим приміщенням відмовлено за безпідставністю.

Заочне рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_3 ОСОБА_4,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції не врахував, що шлюб між сторонами розірваний 30.10.2009 року, відповідач в квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги та не несе жодних витрат на утримання квартири, добровільно знятись з реєстрації не бажає, повісток про виклик в судове засідання не отримує, місце його проживання позивачу не відоме, у звязку з чим іншого способу доказування, ніж складання актів уповноваженою на це житло експлуатуючою організацією ТзОВ «РЕД «Карпатбудсервіс», про те, що відповідач не проживає у спірній квартирі, немає, а тому суд зобовязаний був застосувати до даних правовідносин положення ч. 2 ст. 405 ЦК України. З вищенаведених підстав апелянт просить заочне рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, її представника ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За загальними положеннями ЦПК України обов»язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу, яка передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою, всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України, не надано, а судом не здобуто доказів порушення, невизнання або оспорювання прав позивачки з приводу користування квартирою №23 в житловому будинку №6 по вул. Ярошинської у м. Львові, надані позивакою докази, а саме, акти про відсутність відповідача у спірній квартирі з 14.02.2015 року, не можуть вважатися належним доказом того, що відповідач відсутній у спірній квартирі понад рік.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на позицію Верховного Суду України, висловлену у справі №6-222цс14 про те, що відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. І за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності відповідача у спірній квартирі без поважних причин понад один рік, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 30.10.2009 року шлюб між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_5 розірвано.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №33600469, позивачка ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1.

Як зазначено у витягу підстава виникнення права власності - ухвала суду від 29.12.2014 року, якою затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, за умовами якої відповідач ОСОБА_5, роблячи уступку в користь позивачки ОСОБА_3, відмовився від належною йому на праві приватної власності квартири АДРЕСА_2, що у м. Львові та передає її у особисту власність ОСОБА_3.

Тобто, за умовами мирової угоди, відповідач ОСОБА_5 добровільно відмовився від права власності на квартиру №6 у житловому будинку № 23 вул. Є. Ярошинської, що у м. Львові та передав її у особисту власність ОСОБА_3, жодних претензій з приводу користування квартирою до позивачки не пред»являв.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права.

Стаття 41 Конституції України передбачає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, незаборонених законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набути правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі № 6-709 цс 16, частиною першою статті 383 ЦК України,та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок( частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім»ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинком, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім»ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме, подружжя, їх діти, батьки. За змістом за навчених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім»ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім»ї, а також не відносяться до осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь - який час. Стаття 391 ЦК України передбачає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку вимагати будь - яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення мастей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім»ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім»ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім»ї власника без поважних причин понад один рік.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка посилалася на те, що є власником квартири №23 в житловому будинку №6 по вул. Ярошинської у м. Львові, у якій відповідач, який не є членом її сім»ї, не проживає більше року, а тому втратив право на користування цією квартирою, а вона, як власник вправі вимагати від відповідача усунення порушень свого права власності у будь - який час.

З долученої до матеріалів справи довідки № 07 від 29.02.2016 року, виданої відділом житлового господарства ТОВ «РЕД «Карпатбудсервіс», в квартирі АДРЕСА_3 з 04.10.2010 року зареєстрований відповідач, ОСОБА_5.

Згідно актів №1 від 10.02.2016 року та №44 від 07.07.2016 р., складених комісією відділу житлового господарства ТОВ «РЕД «Карпатбудсервіс», зі слів сусідів в квартирі №23 житлового будинку №6 по вул. Ярошинської у м. Львові незареєстровані, але фактично проживають позивач ОСОБА_3 та син сторін, ОСОБА_6.

З актів, складених комісією відділу житлового господарства ТОВ «РЕД «Карпатбудсервіс» від 10.02.2016 р., 20.05.2016 р., 07.07.2016 р., вбачається, що зі слів сусідів відповідач ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований, але фактично не проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 з 14.02.2015 р.

Вищенаведені акти безспірно підтверджують відсутність ОСОБА_5 за місцем реєстрації у квартирі №23 житлового будинку №6 по вул. Ярошинської у м. Львові, від права власності на яку він добровільно відмовився, передавши квартиру у власність позивачки, яка, як власник, вправі володіти, користуватися та розпоряджатися спірною квартирою. Судом не встановлено поважних причин відсутності колишнього члена сім»ї власника квартири, ОСОБА_3 - ОСОБА_5 шлюб між якими розірвано 30.10.2009 року, у квартирі №23 житлового будинку №6 по вул. Ярошинської у м. Львові,

За встановлених обставин, з врахуванням того, що відповідач, ОСОБА_5 добровільно відмовився від права власності на квартиру №23 у житловому будинку №6 по вул. Ярошинської у м. Львові, передавши таку за умовами мирової угоди, у власність позивачки, яка, як власник, вправі володіти, користуватися та розпоряджатися спірною квартирою, і як власник, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні прав власника, враховуючи відсутність відповідача у спірній квартирі більше року, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 26 січня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право на користування квартирою №23 в житловому будинку №6 по вул. Ярошинської у м.Львові.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_2