У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., ШтеликС.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: Харківське міське управління юстиції Харківської області, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Босенко Марина Олександрівна, про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та скасування реєстрації права власності на квартиру за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 8 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після її смерті залишилась спадщина - квартира АДРЕСА_1, яка належала померлій на підставі дублікату свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Вона прийняла спадщину після померлої ОСОБА_7, оскільки у встановлений законом строк звернулась із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори, але нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, оскільки власником квартири згідно з Державним реєстром речових прав на підставі договору довічного утримання від 4 вересня 2013 року значився ОСОБА_4

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2015 року, позов ОСОБА_7 задоволено. Розірвано договір довічного утримання від 4 вересня 2013 року.

22 жовтня 2015 року ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, на підставі ст. ст. 203, 215, 216 ЦК України просила суд: визнати договір купівлі-продажу від 22 жовтня 2015 року недійсним; скасувати реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_5

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 8 грудня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивач не є стороною за оспорюваним договором купівлі-продажу, її порушене право не підлягає захисту шляхом визнання цього договору недійсним.

Крім того, рішенням апеляційного суду Харківської області від 3лютого 2016 року за ОСОБА_3 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 та витребувано вказану квартиру із чужого незаконного володіння ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не відповідають.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_7 на підставі дублікату свідоцтва про право власності від 7 червня 2013 року належала квартира АДРЕСА_1.

4 вересня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено договір довічного утримання, згідно з яким, ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_4 належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 13 січня 2015 року, позов ОСОБА_7 задоволено. Розірвано договір довічного утримання від 4 вересня 2013 року.

28 жовтня 2014 року ОСОБА_7 склала заповіт, за яким все своє майно заповідала ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла.

22 жовтня 2015 року, після розірвання договору довічного утримання, ОСОБА_4 уклав з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Таким чином порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, можуть бути визнання права, визнання правочину недійсним (ч. 2 ст. 16 ЦК України).

За змістом чч. 2, 3 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень чч. 2 ‒ 5 ст. 13 цього Кодексу.

Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності.

Реституція у вузькопрактичному розумінні є передусім загальним наслідком недійсності правочинів усіх видів незалежно від підстав недійсності й полягає в приведенні сторін у первісний стан.

З урахуванням положень п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України результатом реституції можна визнати такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення. Порушенням права в такому випадку визнається вчинення правочину за наявності станом на момент його вчинення дефекту, який за законом може бути підставою недійсності правочину, а реституція виступає наслідком факту визнання правочину недійсним або констатації недійсності правочину (в разі нікчемності правочину) і заходом, спрямованим на приведення майнового стану сторін недійсного правочину до початкового стану, тобто такого, який вони мали до вчинення правочину.

За положеннями чч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто відповідно до ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Судом установлено, що ОСОБА_3 є спадкоємцем за заповітом від 28 жовтня 2014 року після смерті ОСОБА_7, яка вчинила дії на прийняття спадщини, є заінтересованою особою, тому вчиненням оспорюваного договору купівлі-продажу порушено її права та законні інтереси щодо квартири АДРЕСА_2.

У п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що за змістом ст. 216 ЦК Українита виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до статті 11 ЦПК України.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Проте суди на зазначені вимоги закону уваги не звернули, не врахували те, що ОСОБА_3 не заявляла вимоги про застосування наслідків недійсності правочину, оскільки вони вже були застосовані шляхом витребування майна й відчужена за оспорюваним договором купівлі-продажу квартира вже зареєстрована за позивачем та дійшли передчасного висновку про те, що у разі пред'явлення позову про визнання правочину недійсним, автоматично застосовуються наслідки недійсності правочину, передбачені ст. 216 ЦК України.

Також суди не звернули уваги на те, що договору купівлі-продажу квартири від 22 жовтня 2015 року передувало розірвання договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_4, внаслідок чого право власності останнього на спірну квартиру припинилось, що відповідає вимогам ст. 756 ЦК України.

Таким чином, у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 315 ЦПК України суди зазначених вимог закону не врахували, не встановили належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, дійшовши передчасного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 8 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик