УхвалА

іменем україни

17 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу БондарІрина Михайлівна, про визнання кредитних та іпотечних договорів недійсними за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 24 липня 2007 року між нею та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 48 150 доларів США, зі сплатою відсотків передбачених цим договором, строком до 24 липня 2037 року. 2 вересня 2010 року між нею та банком укладено договір про внесення змін до вищевказаного кредитного договору, яким вони погодили збільшити щомісячні платежі до 527 доларів 34 центів США для погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії.

24 липня 2007 року між нею та банком укладено кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 9 тис. доларів США, зі сплатою відсотків передбачених цим договором, строком до 24 липня 2037 року. 24 липня 2007 року на забезпечення виконання зобов'язань за вказаними кредитними договорами між нею та банком укладено договір іпотеки, за умовами якого вона передала банку в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1, який належить їй на підставі договору купівлі-продажу від 24 липня 2007 року. Крім того, 24 липня 2007 року між нею та банком було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя за кредитними договорами.

Проте банк не надав їй як споживачу фінансових послуг у галузі споживчого кредитування в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитних договорів, чим було порушено положення Закону України «Про захист прав споживачів». Графік погашення кредиту їй не видавався до вищевказаних договорів, тобто до неї як до позичальника не доведена інформація про суми нарахованих до кінця кожного періоду (місяця) процентів, винагороди та комісії, і суми, які направляються на погашення основного боргу і які обчислювалися як різниця між сумою платежу та сумою нарахованих до кінця кожного періоду процентів. Крім того, кредитні договори не містять положення про те, що валютні ризики покладаються на позичальника.

Зазначав про те, що оскільки банком у належній формі не була доведена необхідна інформація про оцінку можливих змін курсу іноземної валюти на майбутній час дії кредитних договорів, то банком у порушено принцип добросовісності, фактично перекладено шкідливі наслідки від невиконання своїх обов'язків щодо оцінки ризиків від надання валютного кредиту на споживача, чим вніс істотний дисбаланс у права та обов'язки сторін за спірними договорами на шкоду споживача.

З урахуванням наведеного ОСОБА_4 просила суд визнати недійсними: два кредитних договори від 24 липня 2007 року; договір іпотеки від 24 липня 2007 року та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 24 липня 2007 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзіОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суди, правильно застосувавши положення ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 638 ЦК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли правильного висновку про те, що позивачка не довела, що спірні договори є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, мають істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на погіршення становища позивачки як споживача кредитних послуг.

Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що відповідно до ст. ст. 6, 627, 628 ЦК України при укладенні спірних правочинів сторони погодили їх умови, позивачка, підписуючи вказані договори, засвідчила, що надана їй банком інформація є повною, доступною, достовірною, й виконувала їх умови та сплачувала кредитні кошти.

Крім того, суди дійшли правильного висновку про те, що доводи позивачки про порушення її прав валютними ризиками, а саме через значне підвищення курсу долара США до гривні, безпідставні, так як при укладенні спірних договорів в іноземній валюті та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту у доларах США, позивачка повинна була усвідомлювати, що курс національної валюти України до долару США не є незмінним. Крім того, саме по собі зростання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання спірних договорів недійсними, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник мав можливість виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті (п. 16 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»).

Ураховуючи викладене, суди дійшли вірного висновку про те, що згідно з вимогами ст. ст. 203, 215 ЦК України відсутні підстави для визнання спірних правочинів недійсними.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик