Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/779/17

29 червня 2017 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді: Гураша М.В.

секретаря: Шпитко М.І.

з участю: представника позивачки адвоката: Капака В.М.

представника органу опіки та піклування -

служби у справах дітей Надвірнянської

районної державної адміністрації Сметанюк М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Надвірна справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третья особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування - служба у справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації Івано-Франківської області про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір'ю, надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України на постійне місце проживання у супроводі матері без згоди та супроводу батька, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4, третья особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: орган опіки та піклування - служба у справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації Івано-Франківської області про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір'ю і надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України на постійне місце проживання у супроводі матері без згоди та супроводу батька.

В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги повністю підтримав і суду пояснив, що ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 року в с.Красна Надвірнянського району Івано-Франківської області.

03 травня 2007 року позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 у відділі реєстрації актів цивільного стану Надвірнянського районного управління юстиції Івано-Франківської області, про що складено актовий запис № 2.

Від даного шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_7 року народилася дочка ОСОБА_5, яка на даний час є неповнолітньою.

Згідно рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23.04.2012 року, яке набрало законної сили, даний шлюб між ними було розірвано. Крім того даним рішенням неповнолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено проживати разом з матір'ю ОСОБА_3

Батько дитини, тобто відповідач по справі, після розлучення проживає окремо та жодного з покладених законом на батьків обов'язків не виконує, а саме не бере батьківської, матеріальної, грошової, трудової або будь-якої іншої участі у вихованні дочки, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, взагалі не спілкується з дитиною, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей.

На даний час ОСОБА_3 має посвідку на постійне місце проживання та роботи в Республіці Італія. Крім того, позивачка проживає в цивільному шлюбі з громадянином Італії ОСОБА_7, з яким остання разом виховує двох спільних дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3. Неповнолітня дочка ОСОБА_5 зарахована до третього класу початкової державної школи в м.Рим на 2016-2017 навчальний рік.

ОСОБА_4 на даний час проживає за кордоном і місце його знаходження невідоме. Жодних контактів з відповідачем по справі у позивачки немає, так як останній виїхав за кордон не надавши ОСОБА_3 жодних контактів для зв'язку з ним, в зв'язку з чим позивачка немає можливості отримати від відповідача дозвіл на виїзд неповнолітньої дочки за межі України на постійне місце проживання в Республіку Італія для спільного проживання з матір'ю.

Таким чином позивачка та відповідач проживають окремо і навіть у різних країнах. ОСОБА_3 працює, має доходи, які дозволяють утримувати дочку і забезпечувати її розвиток, тобто належним чином виконує свої батьківські обов'язки.

З часу припинення подружніх стосунків сторони дійшли спільної згоди відносно визначення місця проживання дитини, а саме з матір'ю. Відповідач не заперечував проти залишення дочки на вихованні останньої.

З початку 2010 року ОСОБА_3 проживає в цивільному шлюбі із громадянином Італії ОСОБА_7 та в вересні 2017 року має намір офіційно зареєструвати шлюб з останнім, з яким неповнолітня ОСОБА_4 має добрі стосунки, а також із молодшими братами.

В подальшому позивачка хоче постійно проживати в Італії із своїм цивільним чоловіком, двома синами та дочкою.

Просить постановити рішення, яким визначити постійне місце проживання неповнолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки с.Красна Надвірнянського району Івано-Франківської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, з матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) та надати дозвіл на виїзд за межі України до Італії неповнолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки с.Красна Надвірнянського району Івано-Франківської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, у супроводі матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) без згоди та супроводу батька ОСОБА_4 на час проживання ОСОБА_3.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час і місце слухання справи був повідомлений вчасно через оголошення у пресі у встановленому законом порядку, яке розміщене в газеті "Галичина" за № 44 (5294) від 22.06.2017 року (а.с.33-40).

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: органу опіки та піклування - служби у справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації Івано-Франківської області не заперечила проти задоволення позову, зазначивши, що надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітній ОСОБА_8 буде відповідати інтересам дитини.

Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: органу опіки та піклування - служби у справах дітей Надвірнянської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку, що позов слід задоволити, виходячи з наступних підстав.

Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.

Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного із них, з ким вона проживає.

Згідно ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти рокіи визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини 4 статті 3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно ч.2 ст.21 СК України проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Як свідчить аналіз змісту ст.74 СК України, це положення може розглядатися лише як загальне правило. Проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без державної реєстрації шлюбу є підставою для виникнення у них права спільної сумісної власності на майно, набуте за час спільного проживання.

За ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. З наведеного положення випливає, що головна ознака подружніх відносин це наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї.

Відповідно до статті 4 СК України особа, яка досягла шлюбного віку, має право на створення сім'ї. Кожна особа має право на проживання в сім'ї. Особа може бути примусово ізольована від сім'ї лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя.

Відповідно до статті 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Відповідно до частини 9 статті 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" від 04.11.1950 року, № ЕТS N 005 кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до статті 14 цієї Конвенції користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою".

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 СК України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

У статтях 151 та 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на "особисте виховання" малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними. Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (статті 153 і 157). Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, може звернутися до державних органів опіки та піклування або судів для забезпечення виконання його або її батьківських прав у випадках, коли не було укладено договору з цього питання з тим із батьків, хто проживає з дитиною (статті 157 - 161). Якщо дитина утримується особою не на законних підставах, суди можуть за позовом батьків постановити рішення про відібрання та повернення дитини, якщо буде встановлено, що це не суперечить інтересам дитини (статті 162 та 163). Місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків (стаття 160). Статтею 155 Сімейного кодексу України загалом заборонено здійснення батьківських прав всупереч інтересам дитини.

Подібні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у статтях 11, 12, 14, 15 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року.

Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ст.ст.7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до статті 10 "Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року" дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Вказану Конвенцію Україна підписала 21 лютого 1990 року. Дата набуття чинності цієї Конвенції для України - 27 вересня 1991 року.

Відповідно до Принципу 6 "Декларації прав дитини", прийнятої резолюцією 1386 (XIY) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку його особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, зростати під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та у всякому випадку в атмосфері любові і моральної забезпеченості; малолітня дитина не повинна крім випадків, коли є виключні обставини, розлучатися із своєю матір'ю.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Як Суд зазначив у рішенні у справі "Нойлінґер та Шурук проти Швейцарії" ([ВП], заява N 41615/07, ЄСПЛ 2010 року: Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв'язки дитини з її сім'єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім'я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв'язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, "відновити" сім'ю [рішення у справі "Гнахоре проти Франції", заява N 40031/98, п.59, ЄСПЛ 2000-ІХ]. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров'ю та розвитку дитини (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі "Ельсхольц проти Німеччини", [ВП], заява N 25735/94, п.50, ЄСПЛ 2000-VIII, та у справі "Марсалек проти Чехії", заява N 8153/04, п.71, від 4 квітня 2006 року)".

Відповідно до абзацу третього ч.3 статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянина України» від 21 січня 1994 року, Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Відповідно до п.5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягай 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків.

У відповідності до ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 року в с.Красна Надвірнянського району Івано-Франківської області (а.с.7).

03 травня 2007 року позивачка зареєструвала шлюб з ОСОБА_4 у відділі реєстрації актів цивільного стану Надвірнянського районного управління юстиції Івано-Франківської області, про що складено актовий запис № 2.

Від даного шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_7 року народилася дочка ОСОБА_5, яка на даний час є неповнолітньою (а.с.5).

Згідно рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 23.04.2012 року, яке набрало законної сили, даний шлюб між ними було розірвано. Крім того даним рішенням неповнолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишено проживати разом з матір'ю ОСОБА_3 (а.с.6).

Батько дитини, тобто відповідач по справі, після розлучення проживає окремо та жодного з покладених законом на батьків обов'язків не виконує, а саме не бере батьківської, матеріальної, грошової, трудової або будь-якої іншої участі у вихованні дочки, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, взагалі не спілкується з дитиною, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей.

Вирішуючи питання про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за межі України на постійне місце проживання в Республіку Італію слід виходити з того, чи дійсно при цьому як найкраще будуть забезпечуватися інтереси дитини.

Позивачка має посвідку на тимчасове проживання на території Республіки Італія, яка дає їй дозвіл працювати на роботі. Згідно свідоцтва про показник економічного стану сім'ї середньомісячний дохід позивачки та чоловіка, громадянина Італії ОСОБА_7, з яким остання проживає в цивільному шлюбі складає близько 7 296,00 Євро (а.с.11-13). Неповнолітня дочка ОСОБА_5 зарахована до третього класу початкової державної школи в м.Рим на 2016-2017 навчальний рік (а.с.9-10, 14-15). Також ОСОБА_3 разом із своїм цивільним чоловіком виховує двох спільних дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Таким чином неповнолітня ОСОБА_4 повністю фінансово забезпечена, їй створенні всі умови для нормального розвитку та проживання та перебування у доброму психічному та фізичному стані.

Також слід враховувати, що Італія є сучасною, світською, розвинутою європейською державою з високим рівнем життя та соціальної безпеки.

ОСОБА_4 на даний час проживає за кордоном і місце його знаходження невідоме. Жодних контактів з відповідачем по справі у позивачки немає, так як останній виїхав за кордон не надавши ОСОБА_3 жодних контактів для зв'язку з ним, в зв'язку з чим позивачка немає можливості отримати від відповідача дозвіл на виїзд неповнолітньої дочки за межі України на постійне місце проживання в Республіку Італія для спільного проживання з матір'ю.

Таким чином позивачка та відповідач проживають окремо і навіть у різних країнах. ОСОБА_3 працює, має доходи, які дозволяють утримувати дочку і забезпечувати її розвиток, тобто належним чином виконує свої батьківські обов'язки.

З часу припинення подружніх стосунків сторони дійшли спільної згоди відносно визначення місця проживання дитини, а саме з матір'ю. Відповідач не заперечував проти залишення дочки на вихованні останньої.

З початку 2010 року ОСОБА_3 проживає в цивільному шлюбі із громадянином Італії ОСОБА_7 та в вересні 2017 року має намір офіційно зареєструвати шлюб з останнім, з яким неповнолітня ОСОБА_4 має добрі стосунки, а також із молодшими братами.

В подальшому позивачка хоче постійно проживати в Італії із своїм цивільним чоловіком, двома синами та дочкою.

Оскільки більшу частину свого життя дитина проживає разом із матір'ю, їх відносини є більш тісними і міцними ніж з батьком. Дитина відчуває більшу прихильність до матері і тому їх розлучення буде суперечити інтересам дитини та завдасть шкоди здоров'ю та розвитку дитини.

Таким чином, є всі правові підстави для визначення постійного місця проживання неповнолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки с.Красна Надвірнянського району Івано-Франківської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, з матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) та надання дозволу на виїзд за межі України до Італії неповнолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки с.Красна Надвірнянського району Івано-Франківської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, у супроводі матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) без згоди та супроводу батька ОСОБА_4 на час проживання ОСОБА_3.

На підставі ст.ст.32, 33, 51 Конституції України, ст.ст.29, 313 ЦК України, ст.ст.3, 4, 7, 21, 74, 150, 151, 155, 160, 161, 163 СК України, ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п.5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року, керуючись ст.ст.209, 213, 214, 215, 225, 226 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 задоволити.

Визначити постійне місце проживання неповнолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки с.Красна Надвірнянського району Івано-Франківської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, з матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1).

Надати дозвіл на виїзд за межі України до Італії неповнолітньої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженки с.Красна Надвірнянського району Івано-Франківської області, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1, у супроводі матері ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_6, (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) без згоди та супроводу батька ОСОБА_4 на час проживання ОСОБА_3.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення до апеляційного суду Івано-Франківської області через Надвірнянський районний суд.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.

Суддя Гураш М.В.

Повний текст рішення виготовлено 04.07.2017 року.