______________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/5545/16-ц
Провадження № 2/520/259/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.07.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Фідобанк», ОСОБА_3 нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право власності,

ВСТАНОВИВ:

16 травня 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить суд визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 27 квітня 2012 року, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 на імя ПАТ «Ерсте Банк».

В обґрунтування свого позову посилається на те, що свідоцтво про право власності на квартиру від 27 квітня 2012 року, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 на імя ПАТ «Ерсте Банк» є недійсним з наступних підстав: договір іпотеки від 06 травня 2008 року був припинений незаконно, внаслідок чого нотаріус не мав права видавати свідоцтво про право власності та імя ПАТ «Ерсте Банк»; нотаріус незаконно передав право власності банку на квартиру за заниженою вартістю; а також те, що рішення суду про стягнення боргу за кредитним договором, що стало підставою для видачі оспорюваного свідоцтва, було скасовано.

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_7 позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Окрім того, зазначив, що на теперішній час скасоване рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2010 року, яке в подальшому стало підставою для видачі спірного свідоцтва, надавши для огляду його належним чином завірену копію.

Представник відповідача ОСОБА_2 акціонерного товариства «Фідобанк» - ОСОБА_8 у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність, окрім того, звернулась до суду з заявою про застосування строків позовної давності

Відповідач ОСОБА_3 нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та третя особа ОСОБА_5 у судове засідання не зявились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Суд, вислухавши сторін, оглянувши матеріали по справі, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

По перше слід зазначити, що з 5 червня 2013 року АТ «Ерсте Банк» змінив назву з ОСОБА_2 акціонерного товариства «Ерсте Банк» на Публічне акціонерне товариство «ФІДОКОМБАНК», вказана обставина є загальновідомою, що у відповідності до ч. 2 ст. 61 ЦПК України не потребує доказуванню.

У судовому засіданні встановлено, що 06 травня 2008 року між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_9 був укладений кредитний договір № 014/9252/6/14829, згідно умов якого ВАТ «Ерсте Банк» надав на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності, а ОСОБА_9 отримала кредит у розмірі 90 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування у розмірі 13 % на рік , строком до 05.05.2028 року.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.І ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до 4.2. ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.І ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умова, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

В якості забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобовязань за кредитним договором № 014/9252/6/14829 між ВАТ «Ерсте Банк» та ОСОБА_1, ОСОБА_5, 06.05.2008 року було укладено договір іпотеки № 014/9252/2/14829/1, предметом якого є квартира АДРЕСА_2, загальною площею 63,8 кв.м., що був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4

З вищевказаного договору вбачається, що Предмет іпотеки належав ОСОБА_5 в 1/3 частці та ОСОБА_1 в 2/3 частках на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міськради 26 січня 1998 року та договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_10 01 вересня 2006 року.

Відповідно до статті 1 ЗУ «Про іпотеку » (в редакції чинної на квітень 2012 року) іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2010 року, справа №2-1410/2010, було стягнуто солідарно з ОСОБА_9, ОСОБА_1, ОСОБА_11 на користь ОСОБА_2 акціонерного товариства «Ерсте Банк» заборгованість за кредитним договором № 014/9252/6/14829 у сумі 810 446, 99 гривень, а також стягнуто витрати по сплаті судового збору у розмірі 1700 гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 гривень.

25 квітня 2012 року старшим державним виконавцем першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_12, при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-1410/10 виданого 18.02.2011 року Київським районним судом м. Одеси, було винесено постанову, якою передано стягувану ОСОБА_2 акціонерному товариству «Ерсте Банк» предмет іпотеки трикімнатну квартиру, загальною площею 63,8 кв.м., житловою площею 38,3 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3, що належали ОСОБА_5 в 1/3 частці та ОСОБА_1 в 2/3 частках в рахунок погашення боргу за виконавчими листами № 2-1410/10, за ціною що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію 442 022 гривні. Залишок боргу за виконавчими листами № 2-1410/10, виданими 18.02.2011 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 заборгованість за договором кредиту у розмірі 810 446, 99 гривень та 1820 гривень складає 370 244, 99 гривень. Про передачу майна скласти акт для подальшого оформлення стягувачем права власності на вищезазначене майно.

Цього ж дня, 25 квітня 2012 року старшим державним виконавцем Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_12 було складено Акт про передачу арештованого нерухомого майна боржника стягувану в рахунок погашення боргу, згідно якого предмет іпотеки - трикімнатна квартира, загальною площею 63,8 кв.м., житловою площею 38,3 кв.м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_3, передана стягувачу АТ «Ерсте Банк» в рахунок погашення боргу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію - 442 022 гривні.

Вказаний акт було видано на підставі заяви стягувача від 11.04.2012 року, про залишення за собою нереалізованого на прилюдних торгах майна.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній станом на квітень 2012 рік) було передбачено, протягом десяти днів з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У цьому випадку придбання предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом і актом про реалізацію предмета іпотеки у порядку, встановленому статтею 47 цього Закону, а нотаріус на підставі такого акта видає свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися. Якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами перших прилюдних торгів, призначається проведення на тих же умовах других прилюдних торгів, які мають відбутися протягом одного місяця з дня проведення перших прилюдних торгів. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на других прилюдних торгах може бути зменшеною не більше ніж на 25 відсотків. Якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами других прилюдних торгів призначається проведення у тому самому порядку третіх прилюдних торгів. Початкова ціна продажу предмета іпотеки на третіх прилюдних торгах може бути зменшена не більш як на 50 відсотків початкової вартості майна . Якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами третіх прилюдних торгів, іпотека може бути припиненою за рішенням суду.

27 квітня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, у відповідності до статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» було посвідчено Свідоцтво, згідно якого зареєстровано за ОСОБА_2 акціонерним товариством «Ерсте Банк» право власності на квартиру АДРЕСА_4 . загальною площею 63,8 кв.м., житловою площею 38,3 кв.м., вартістю 442 022 гривні.

Так, відповідно до ст.. 62 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на квітень 2012 року) реалізація арештованого майна, крім майна, вилученого з обігу згідно із законом, та майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, здійснюється шляхом його продажу на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах. Рухоме майно, вартість якого не перевищує сто п'ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, товари побутового вжитку, а також інше рухоме майно (у разі якщо стягувач не заперечує проти цього) реалізуються на комісійних умовах. Нерухоме майно, транспортні засоби, повітряні, морські та річкові судна реалізуються виключно на прилюдних торгах (аукціонах). Майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону. Порядок реалізації майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, крім цінних паперів, визначається Міністерством фінансів України за погодженням з Національним банком України. Порядок реалізації цінних паперів визначається Державною комісією з цінних паперів та фондового ринку за погодженням з Міністерством юстиції України, а іншого майна -Міністерством юстиції України. Не реалізоване на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах протягом двох місяців майно підлягає уцінці державним виконавцем, що проводиться в десятиденний строк з дня визнання прилюдних торгів чи аукціону такими, що не відбулися, або закінчення двомісячного строку реалізації майна на комісійних умовах. Майно може бути уцінене не більш як на 30 відсотків. У разі не реалізації майна в місячний строк з дня проведення уцінки воно повторно уціняється в такому самому порядку, але не більш як на 50 відсотків початкової вартості майна. У разі якщо в місячний строк з дня проведення повторної уцінки майно не реалізовано на прилюдних торгах, аукціонах або на комісійних умовах, державний виконавець повідомляє про це стягувачу і пропонує йому вирішити питання про залишення за собою нереалізованого майна, крім майна, конфіскованого за рішенням

суду.

У разі якщо стягувач у п'ятнадцятиденний строк з дня отримання повідомлення державного виконавця письмово не заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно, арешт з майна знімається і воно повертається боржникові. У разі відсутності в боржника іншого майна, на яке може бути звернено стягнення, виконавчий документ повертається стягувачу без виконання.

У разі якщо стягувач виявив бажання залишити за собою нереалізоване майно, він зобов'язаний у п'ятнадцятиденний строк з дня надходження до державного виконавця відповідного повідомлення внести на відповідний рахунок для обліку депозитних сум органу державної виконавчої служби різницю між початковою вартістю нереалізованого майна та сумою коштів, що підлягають стягненню на його користь, якщо початкова вартість нереалізованого майна перевищує суму боргу, яка підлягає стягненню за виконавчим документом. За рахунок перерахованих стягувачем коштів оплачуються витрати, пов'язані з організацією та проведенням виконавчих дій, задовольняються вимоги інших стягувачів та стягується виконавчий збір і штрафи, а залишок коштів повертається боржникові. Майно передається стягувачу за ціною, що дорівнює початковій вартості майна, за якою воно передавалося на реалізацію.

Про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. За фактом такої передачі державний виконавець складає акт. Постанова та акт є підставами для подальшого оформлення стягувачем права власності на це майно. У разі наявності кількох стягувачів, які виявили бажання залишити за собою нереалізоване майно, воно передається в порядку календарного надходження виконавчих документів до виконання з урахуванням черговості, визначеної статтею 44 цього Закону. У разі якщо від продажу частини майна виручено суму, достатню для задоволення вимог стягувача, сплати виконавчого збору, відшкодування витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, а також сплати штрафу, продаж арештованого майна припиняється.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, вбачається, що виконавцем були дотримані всі вимоги законодавця щодо проведення електронних торгів, в той же час торги двічі не відбулися, у зв'язку з чим державним виконавцем було проведено уцінки вартості майна та в подальшому проведено реалізацію квартири.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки, вони мають право подати державному виконавцю заперечення в десятиденний строк з дня надходження повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна рекомендованим листом за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим державним виконавцем.

Таким чином, у разі незгоди з проведеною оцінкою позивач мала право подати державному виконавцю заперечення, в той час позивачем будь-яких заперечень щодо визначеної вартості частини квартири подано не було, дії державного виконавця щодо оцінки майна оскаржено не було, що не заперечувалося стороною позивача в судовому засіданні. Крім цього, позивач виступає боржником у виконавчому провадженні. Відтак своє суб'єктивне право на погашення боргу за рахунок продажу майна вона мала можливість реалізувати та захистити лише під час проведення оцінки її майна у порядку, передбаченому статтею 58 Закону України «Про виконавче провадження».

Отже, доводи позивача про те, що нотаріус незаконно передав право власності банку на квартиру за заниженою вартістю, а також те, що договір іпотеки був припинений незаконно є необґрунтованими та недоведеними.

Слід зазначити, що сторона позивача з клопотанням про витребування копії виконавчого провадження до суду не зверталась, що унеможливлює встановити вказані обставини.

Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Разом з тим, задовольняючи позов, суд бере до уваги той факт, що рішенням Колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області від 29.03.2017 року було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5, в результаті чого рішення Київського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2010 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 18 січня 2012 року - скасовано в частині солідарного стягнення з ОСОБА_1, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 акціонерного товариства «Ерсте Банк» заборгованості за кредитним договором № 014/9252/6/14829 від 06.05.2008 року в сумі 810 446, 99 гривень, судового збору в розмірі 1 700 гривень та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у сумі 120 гривень.

В цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 акціонерного товариства «Ерсте Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/9252/6/14829 від 06.05.2008 року в сумі 810 446, 99 гривень відмовлено. В решті рішення залишено без змін.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 зазначає, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14роз'яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод и інтересів, а також у разі звернення до суду органів чи осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (частина перша та друга ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

В постанові Постанову ВСУ від 24.10.2012р. по справі 6-116цс12,зазначено, що виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця учасника прилюдних торгів, ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, а відтак є правочином.

Такий висновок узгоджується й з нормами ст. ст. 650, 655 та ч. 4 ст. 656 ЦК України, які відносять до договорів купівлі-продажу процедуру прилюдних торгів, результатом яких є видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів на підставі складеного та затвердженого в установленому порядку акта державного виконавця про проведені торги (розд. 6 Тимчасового положення, пп. 244, 245, 248 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14 червня 1994 року № 18/5, зареєстрованої Міністерством юстиції України 7 липня 1994 року152/361.

Таким чином, до даних правовідносин можливо застосувати положення щодо правочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

З урахуванням вищевказаних норм законодавства, та беручи до уваги те, що скасоване рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 січня 2012 року, яке стало підставою для відкриття виконавчого провадження та в подальшому видачі Свідоцтва про право власності, суд дійшов до висновку, що позов ОСОБА_1 обґрунтований, заявлений відповідно до чинного законодавства, а від так підлягає задоволенню в повному обсязі.

Клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності, на думку суду, є необґрунтованим, а як наслідок, не підлягає задоволенню, оскільки представник позивача у судовому засіданні повідомив, що про порушення своїх прав його довірителю стало відомо в грудні 2015 року, у звязку з чим було подано позов до Одеського окружного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України)

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок..

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Як вбачається з правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року (справа № 6-154 цс 15), статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

При вирішенні спору суд враховує положення ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 213 ЦПК України встановлено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. ст. 3, 11,1 5, 203, 215, 253, 257, 267 ЦК України, ст. 3,6,11,61, 213,214,215,218 ЦПК України, ст.. 62 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на квітень 2012 року), ст.. 49 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній станом на квітень 2012 рік),

ВИРІШИВ :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «Фідобанк», ОСОБА_3 нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право власності задовольнити.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 27 квітня 2012 року, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6 на імя ОСОБА_2 акціонерного товариства «Ерсте Банк».

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.