Справа № 463/5430/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/4052/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря: Іванової О.О.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський історичний музей» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 11 травня 2017 року відмовлено в задоволенні позовуОСОБА_2 до Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський історичний музей» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Рішення суду оскаржує ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин справи. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вказує, що з 23 травня 2005 року працювала у Львівському історичному музеї на різних посадах, від молодшого наукового співробітника до завідувача сектором з 1 серпня 2006 року. Зазначає, що відповідно до наказу від 4 листопада 2016 року №180-к/тр її безпідставно звільнено з посади. Стверджує, що відповідачем не надано доказів відсутності її на роботі без поважних причин. Також вказує, що протягом 2016 року відповідач не виплачував їй повної заробітної плати. Зазначає, що вказаний наказ складений з порушенням вимог чинних нормативно-правових актів України. Вважає, що причини її невиходу на роботу є поважними та не можуть вважатися прогулом, тому звільнення з цієї підстави є незаконним. В результаті незаконного звільнення їй не було нараховано середньомісячну заробітну плату.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у визначений законом спосіб.

Встановлено, що згідно наказу директора КЗ ЛОР «Львівський історичний музей» від 4 листопада 2016 року №180-к/тр ОСОБА_2, завідувача сектором відділу фондів КЗ ЛОР «Львівський історичний музей», звільнено з 8 листопада 2016 року з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з відсутністю з 3 по 18 та з 20 по 21 жовтня 2016 на роботі без поважних причин (а.с.5).

Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

З п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відсутність позивача на роботі більше трьох годин щодня в період з 3 по 7 жовтня 2016 року, з 10 по 13 жовтня 2016 року, з 17 по 18 жовтня 2016 року, з 20 по 21 жовтня 2016 року підтверджується копіями актів про відсутність на роботі ОСОБА_2 (а.с.92-104), а також копією табелю обліку використання робочого часу за жовтень 2016 року (а.с.35).

Вказані обставини суд першої інстанції врахував в сукупності із поясненнями допитаних у справі свідків.

Позивач не представила суду доказів того, що у вказаний в актах відсутності позивача на роботі час, остання перебувала на роботі чи була відсутня з поважних причин, що не відповідає вимогам ст.60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сама позивач не заперечує, що були випадки невиходу на роботу.

Враховуючи наведене, суд прийшов до вірного висновку, що позивач у жовтні 2016 року була відсутня на роботі більше трьох годин в день без поважних причин, у зв'язку з чим правомірно звільнена з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, тому підстави для задоволення позовних вимог про поновлення ОСОБА_2 на роботі відсутні.

На підставі аналізу наявних у справі доказів, суд вірно не взяв до уваги посилання позивача на ту обставину, що її звільнення за прогул є надто суворим дисциплінарним стягненням, оскільки систематичність порушення позивачем трудової дисципліни, що проявлялося у відсутності на роботі без поважних причин підтверджується також актами про відсутність позивача на роботі у лютому 2016 року (а.с.37-38), у березні 2016 року (а.с.40-43, 45-50), у квітні 2016 року (а.с.51-56), у травні 2016 року (58-59, 61-64), у червні 2016 року (а.с.65-75), у липні 2016 року (а.с.76-81), у вересні 2016 року (а.с.82-91), а також доповідними записками (а.с.39, 57, 60).

Позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про поновлення на роботі, відтак, при відмові у задоволенні вимог про поновлення на роботі, до задоволення не підлягають.

Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 26 квітня 2017 року, ухваленим за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу Львівської обласної ради «Львівський історичний музей» про стягнення невиплаченої заробітної плати, встановлено, що позивач неодноразово протягом лютого-листопада 2016 року була відсутня на роботі без поважних причин. Встановлені зазначеним судовим рішенням обставини відповідно до ч.3 ст. 61 не підлягають доказуванню у цій справі.

При застосуванні до позивача дисциплінарного стягнення у виді звільнення роботодавцем дотримано вимоги ст.ст.43,147,148,149 КЗпП України.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності;враховуючи встановлене та те, що факт прогулу доведений, передбачена законом процедура при звільненні позивача не порушена, суд прийшов до вірного висновку про відмову в позові.

З такими висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення Личаківського районного суду м.Львова відсутні, а тому апеляційну скаргу належить відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді