УХВАЛА

іменем україни

19 липня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення за касаційними скаргами публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_3 на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 16 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 12 червня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого остання отримала кредит у розмірі 28 тис. грн, зі сплатою 14,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитним договором, з кінцевим терміном повернення 12 червня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за вищевказаним кредитним договором 12 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, майно належить відповідачці на праві власності на підставі свідоцтва, виданого М'якеньківською сільською радою Решетилівського району Полтавської області 31 жовтня 2006 року. Обумовлена сторонами договору іпотеки вартість предмета іпотеки - 40 тис. грн.

У зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 27 жовтня 2014 року становить 154 803 грн 07 коп. і складається із: 26 715 грн 53 коп. - заборгованість за кредитом; 48 472 грн 07 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 136 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом; 68 869 грн 80 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 250 грн - штраф (фіксована складова), 7 359 грн 67 коп. - штраф (процентна складова).

З урахуванням зазначеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12 червня 2007 року у розмірі 154 803 грн 07 коп. звернути стягнення на житловий будинок, який належить ОСОБА_5, загальною площею 55,30 км. м, житловою площею 34,60 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номера земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки; виселити ОСОБА_5 із зазначеного житлового будинку, а також стягнути з ОСОБА_5 судові витрати.

Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 16 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2016 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12 червня 2007 року у розмірі 72 579 грн 23 коп., у тому числі: 15 435 грн 24 коп. - заборгованість за кредитом; 28 359 грн 32 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 1 960 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом; 23 130 грн 42 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 250 грн - штраф (фіксована складова); 3 444 грн 25 коп. - штраф (процентна складова 5 % згідно з п. 5.4 кредитного договору) звернуто стягнення на житловий будинок, який належить ОСОБА_3, загальною площею 55,30 кв. м, жилою площею 34,60 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення, ухвалити нове рішення про відмову у позові.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення в частині відмови у виселенні, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про виселення, суд першої інстанції, керуючись ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 ЖК Української РСР, виходив із того, що будинок не був придбаний не за кредитні кошти, а тому виселення без надання іншого житлового приміщення для постійного проживання неможливо.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позичальником порушено умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення цієї заборгованості.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки та відсутність підстав для виселення відповідачки з будинку, який є предметом іпотеки.

Проте погодитись із таким висновком суду апеляційної інстанції не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 12 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу банку на строк з 12 червня 2007 року по 12 червня 2017 року включно у вигляді простої кредитної лінії у розмірі 31 400 грн на наступні цілі: під заставу нерухомості у сумі 28 тис. грн, а також у розмірі 3 400 грн на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту.

Згідно з п. 7.1. даного договору періодом сплати вважається період з «18» по «25» число кожного місяця, погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця у період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 494 грн 71 коп. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсоткам, винагороди.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за вищевказаним кредитним договором 12 червня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці розміром 2 916 кв. м. На зазначеній земельній ділянці розташовано: житловий будинок саманний, обкладений цеглою, зазначений в плані літ. А-1, загальною корисною площею 55,3 кв. м, житловою площею 34,6 кв. м, будівлі і споруди: сараї «Б», «б», сарай «В», погріб «в», сарай «Г», літня кухня «Г1», колодязь «1». Даний житловий будинок належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва, виданого М'якеньківською сільською радою Решетилівського району Полтавської області 31 жовтня 2006 року та зареєстрованого у КП «Бюро містобудування та технічної інвентаризації Решетилівського району» 23 листопада 2006 року.

Відповідно до п. 35.4 договору іпотеки іпотека за цим договором поширюється на земельну ділянку загальною площею 4 200 кв. м, на якій розташований предмет іпотеки.

Відповідно до заяви ОСОБА_4 12 червня 2007 року між нею та ЗАТ «СК «Інгосстрах» було укладено договір особистого страхування, згідно з умовами якого були застраховані ОСОБА_4 (страхова сума 9 334 грн), ОСОБА_5 (страхова сума 9 334 грн), ОСОБА_6 (страхова сума 9 332 грн).

Згідно з заявою ОСОБА_5 12 червня 2007 року між нею та ЗАТ «СК «Інгосстрах» було укладено договір страхування майна, згідно з умовами якого було застраховано майно (житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 розмір страхової суми 40 тис. грн.

Згідно з розрахунком, наданим банком, заборгованість за кредитним договором станом на 27 жовтня 2014 року становить 154 803 грн 07 коп. і складається із: 26 715 грн 53 коп. - заборгованість за кредитом; 48 472 грн 07 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 3 136 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом; 68 869 грн 80 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору: 250 грн - штраф (фіксована складова), 7 359 грн 67 коп. - штраф (процентна складова).

Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст. 109 ЖК Української РСР, за змістом ч. 2 якої громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, придбане ними за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Отже, за змістом вказаних вище положень закону особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки та яке було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, надається інше постійне житло.

При виселенні у судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 4 ст. 109 ЖК Української РСР).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Установивши, що спірний будинок, який є предметом іпотеки, був придбаний не за кредитні кошти, суд дійшов правильного висновку про те, що виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення для постійного проживання неможливо.

Разом із тим не можна погодитись з висновком суду в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, за змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

У ст. 61 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Суд апеляційної інстанції у порушення вищевказаних положень закону не перевірив розрахунок банку відносно стягнення пені та штрафу, не дослідив, чи є штраф і пеня одним видом цивільно-правової відповідальності, чи можливе їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, а саме строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, та чи свідчать такі обставини про недотримання положень, закріплених у Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення; перш ніж звернути стягнення на предмет іпотеки не перевірив правильність визначеного розміру заборгованості за кредитним договором, не з'ясував за порушення яких грошових зобов'язань нараховано штраф.

Положеннями ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України «Про іпотеку» підлягає підтвердженню з боку суду.

За змістом ч. 1 ст. 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду.

Отже, виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, беручи до уваги аналіз норм ст. ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», в розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону.

Оскільки рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Зазначений висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постановах Верховного Суду України від 8 червня 2016 року у справі № 6-1239цс16, від 3 лютого 2016 року у справі № 6-2026цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Ухваливши рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, не зазначив початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, зазначаючи, що 5 грудня 2013 року банком було надіслано ОСОБА_5 письмову вимогу № 30.1.0.0/2-70725PLOKL046 про усунення порушення та повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту, в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги (т.1, а. с. 222), суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що вказана вимога стосується іншого кредитного договору та договору іпотеки, які не є предметом спору у даній справі.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлені, ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для її скасування в частині вирішення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки із передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В іншій частині рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2016 року в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 16 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик