Справа № 761/4768/17
Провадження № 2/761/3725/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

22 червня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарі Голопич Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа: Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Класикбанк» про стягнення компенсації за затримку розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, згідно якого просила: стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на її користь 43 560 грн. 02 коп. середнього заробітку за час затримки виплати належних їй як звільненому працівникові сум; стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на її користь 10 000 грн. 00 коп. для відшкодування заподіяної їй моральної шкоди; на підставі ст. 367 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач з 10.02.2014 року працювала в ПАТ «Класикбанк» на посаді начальнику Депозитарного відділу. Разом з тим, 14.06.2016 року рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №1004 в ПАТ «Класикбанк» було запроваджено тимчасову адміністрацію по 14.07.2016 року, яка згодом була продовжена до 14.08.2016 року відповідно до рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №1206 від 12.07.2016 року. При цьому, згідно із зазначеними рішеннями було призначено Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Класикбанк» - Северина Юрія Петровича, яким, в свою чергу, 17.06.2016 року було видано Наказ №31 «Про скорочення штату працівників», відповідно до якого позивача було попереджено про наступне вивільнення у зв'язку із скороченням чисельності штату з 22.08.2016 року. 12.08.2016 року згідно рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №1493 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «Класикбанк», а 22.08.2016 року позивача було звільнено з займаної неї посади згідно з п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією ПАТ «Класикбанк». Водночас, Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в особі свого Уповноваженого Северина Ю.П. було допущено грубе порушення законодавства при її звільненні, адже фактично повний розрахунок щодо виплати належних їй як звільненому працівникові сум, був проведений з нею лише 13.12.2016 року. У зв'язку з зазначеним, позивач просить стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на її користь 43 560 грн. 02 коп. середнього заробітку за час затримки виплати належних їй як звільненому працівникові сум. Крім того, позивач вказує, що в результаті несвоєчасної виплати заробітної плати їй було завдано і моральної шкоди, розмір якої вона оцінює в 10 000 грн. 00 коп. та просить стягнути з відповідача.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, однак про причини неявки свого представника суд не повідомив. Разом з тим, в матеріалах справи містяться заперечення відповідача щодо позову, згідно змісту яких останній просить відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що між позивачем та Фондом гарантування вкладів фізичних осіб були відсутні трудові відносини, а відтак у Фонду гарантування вкладів відсутнє будь-яке зобов'язання щодо виплати компенсації за затримку розрахунку при звільненні.

Суд, керуючись положеннями ст.ст. 169,224 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних доказів, ухваливши заочне рішення, отримавши на це згоду представника позивача.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, і це не заперечується представником відповідача, ОСОБА_1 з 10.02.2014 року працювала в ПАТ «Класикбанк» на посаді начальника Депозитарного відділу.

Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії трудової книжки позивача, Наказом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Класикбанк» Северина Ю.П. №5-к від 22.08.2016 року позивача було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з ліквідацією ПАТ «Класикбанк».

Звертаючись до суду з позовом, позивачка, як на підставу для задоволення свої позовних вимог посилалась на те, що Фондом гарантування вкладів фізичних осіб в особі свого Уповноваженого Северина Ю.П. було допущено грубе порушення законодавства при її звільненні, адже фактично повний розрахунок щодо виплати належних їй як звільненому працівникові сум, був проведений з нею лише 13.12.2016 року.

Так, дійсно, як встановлено в судовому засіданні зі змісту довідки уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Класикбанк» Северина Ю.П. від 21.12.2016 року, станом на 25.11.2016 року на балансі ПАТ «Класикбанк» обліковувалась заборгованість перед ОСОБА_1 по заробітній платі та прирівняних до неї виплатах у сумі 10 035,05 грн., а станом на 14.12.2016 року заборгованість ПАТ «Класикбанк» перед ОСОБА_1 по заробітній платі та прирівняних до неї виплатах відсутня.

При цьому, як передбачено положеннями ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, згідно вимог ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

При цьому, згідно роз'яснень, які містяться в п. 27 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, судам необхідно враховувати, що згідно зі ст. 21 КЗпП України належним відповідачем у справі за позовом про оплату праці є та юридична особа (підприємство, установа, організація), з якою позивачем укладено трудовий договір.

Як встановлено в судовому в судовому засіданні, згідно з постановою Правління Національного банку України від 14.06.2016 року №67-рш/БТ «Про віднесення ПАТ «Класикбанк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 14.06.2016 року №1004 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Класикбанк» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку», а 12.06.2016 року - рішення про продовження строків тимчасової адміністрації у ПАТ «Класикбанк» на один місяць з 15.07.2016 року до 14.08.2016 року включно.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 11.08.2016 року №209-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Класикбанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 12.08.2016 року №1493 про початок процедури ліквідації ПАТ «Класикбанк» з 12.08.2016 року по 11.08.2018 року включно та делегування повноважень ліквідатора банку Северину Ю.П.

В той же час, під час розгляду справи не було отримано доказів, які свідчать про наявність Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців запису про ліквідацію ПАТ «Класикбанк» відсутній, як і наявність запису Національного банку України у Державному реєстрі банків про ліквідацію ПАТ «Класикбанк».

Слід зазначити, що в правовій позиції Верховного Суду України по справ №6-76цс14 від 2.07.2014 року, на яку посилається позивач в позові, зазначено наступне: «Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (частина шоста статті 12 у редакції Закону від 13 липня 2002 року, частина п'ята статті 19 у редакції Закону від 18 січня 2013 року, які були чинними на час існування спірних правовідносин) дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Верховний Суд України висловив правову позицію у постанові від 13.06.2015 р., відповідно до якої під час дії тимчасової адміністрації у фінансовій установі, стягнення коштів у будь - який інший спосіб, у тому числі і шляхом задоволення позову, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є неможливим.

За приписами ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що обмеження встановлене п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону не поширюються на зобов»язання банку, щодо виплати крім інших платежів також заробітної плати.

Таким чином, оскільки трудові відносини у позивача були укладені з ПАТ «Класикбанк», який на час розгляду даної справи має статус юридичної особи та у встановленому законом порядку не ліквідований, а позивачем не надано до суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обставини щодо перебування позивача у трудових відносинах саме з відповідачем, суд дійшов висновку, що Фонд гарантування вкладів фізичних та юридичних осіб не порушувало прав і законних інтересів позивача, у зв'язку з чим є неналежним відповідачем у даній справі.

При цьому, слід зазначити, що відповідно до положень ч. 1 ст. 33 ЦПК України суд лише за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Зважаючи на те, що суми щодо стягнення яких заявлено позов не є заробітною платою, а тому не може підпадати під дію п. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Крім того, оскільки в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження ті обставини, що порушення прав позивача щодо своєчасного розрахунку при звільненні відбулось з вини вказаного в позові відповідача, похідні позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, вмежах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для його задоволення, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо порушення вказаним відповідачем прав та інтересів позивача, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 21, 116 КЗпП України, ст.ст. 11ЦК України та керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 224-228, 294, 296 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Заочне рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду м. Києва через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення.

Позивач, який не був присутнім в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, може подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

В разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку.

Суддя