Справа № 236/1636/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2017 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Саржевської І.В.,

за участю секретаря Білоус Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Лиман цивільну справу за позовом керівника Словянської місцевої прокуратури до ОСОБА_1 міської ради Донецької області, ОСОБА_2 про визнання незаконними п.п.1.2 п.1, п.2.2п.2 рішення Краснолиманської міської ради від 18.12.2014 №6/35-3161 та визнання недійсними договорів особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасових споруд, за участю представника позивача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4, відповідача ОСОБА_2, суд

ВСТАНОВИВ:

07.06.2017 року керівник Словянської місцевої прокуратури Донецької області ОСОБА_5 звернувся до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 міської ради Донецької області, ОСОБА_2 про визнання незаконними п.п.1.2п.1, п.2.2п.2 рішення Краснолиманської міської ради від 18.12.2014 №6/35-3161 та визнання недійсними договорів особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасових споруд (а.с.3-14).

14.06.2017 року ухвалою судді відкрито провадження у цивільній справі (а.с. 40).

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 (а.с.64) позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить задовольнити позов:

- визнати незаконними та скасувати: підпункт 1.2 пункту 1, пункт 2.2 пункту 2 рішення Краснолиманської міської ради від 18.12.2014 №6/35/3161 «Про укладення договорів особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території м. Красний Лиман»;

- визнати недійсним договір на встановлення особистого строкового сервітуту, укладений 13.02.2015 між Краснолиманською міською радою і ОСОБА_2, зареєстрований за №71/15 від 13.02.2015;

- визнати недійсним договір на встановлення особистого строкового сервітуту, укладений 13.02.2015 між Краснолиманською міською радою і ОСОБА_2, зареєстрований за №72/15 від 13.02.2015;

- визнати недійсним договір на встановлення особистого строкового сервітуту, укладений 13.02.2015 між Краснолиманською міською радою і ОСОБА_2, зареєстрований за №73/15 від 13.02.2015;

- визнати недійсним договір на встановлення особистого строкового сервітуту, укладений 13.02.2015 між Краснолиманською міською радою і ОСОБА_2, зареєстрований за №74/15 від 13.02.2015;

- стягнути з відповідачів судові витрати, сплачені позивачем, в розмірі 8000,00 грн.

Представник відповідача ОСОБА_1 міської ради ОСОБА_4, діючий на підставі довіреністі (а.с. 47), позовні вимоги позивача не визнав, просив відмовити у задоволенні позову.

Відповідач ОСОБА_2, будучи повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився.

Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши зібрані у справі докази, всебічно і повно зясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив, що фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини регулюються:

ст. 19 Конституції України ;

ст. 21, 203, 215, 395, 401, 404, 792 Цивільного кодексу України;

ст. 93, 98, 99, 124, 152 Земельного кодексу України;

ст. 13, 15 4-6, 11, 13, 15, 17, 19 Закону України Про оренду землі;

положеннями:

Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004року Постановою ВСУ № 2 від 19.03.2010року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»;

Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»;

Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах із змінами, внесеними згідно з Постановою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 25.09.2015року.

Судом установлено:

18.12.2014 року Краснолиманською (на теперішній час ОСОБА_1) міською радою було прийняте рішення №6/35/3161 «Про укладення договорів особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території м. Красний Лиман», підпунктом 1.2 пункту 1 та пунктом 2.2 якого вирішено укласти договори особистого строкового сервітуту з громадянином ОСОБА_2 на земельні ділянку площею 10 кв.м. для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, по пров. Кірова, м. Красний Лиман (поблизу магазину «Орбіта»), по вул.І.Лейка (поблизу магазину «Квадрат»), по вул. Мічуріна(поблизу магазину «Кооператор») та по вул. Оборони (м-н Зелений Клин) терміном на 10 років. Було встановлено плату за сервітут в розмірі 12% від нормативної грошової оцінки (а.с. 15-16).

Відповідно до п. 4 зазначеного рішення, громадян, вказаних в п.п.1.1-1.3 даного рішення, зобовязано оформити та зареєструвати договір особистого строкового сервітуту (а.с. 16).

13.02.2015 року між Краснолиманською міською радою (власник) і фізичною особою ОСОБА_2 (сервітуарій) було укладено чотири договори на встановлення особистого строкового сервітуту, зареєстрованих Краснолиманською міською радою 13.02.2016 за №№71/15, 72/15, 73/15, 74/15 (а.с.17-24).

Відповідно до п.п.1.1, 1.2 договорів, предметом договорів є особистий строковий сервітут, встановлений виключно сервітуарію на територію (обєкт благоустрію), в м. Красний Лиман, вул.І.Лейка (площею 8 кв.м.), у мікрорайоні «Заводський» (площею 8 кв.м.), по пров.Кірова (площею 8 кв.м.) та по вул.Мічуріна (8 кв.м.) , на якій будуть розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності три тимчасових споруд.

Договори набирають чинності з моменту їх підписання сторонами. Строк дії договорів становить 10 років (п.2.1, п.2.2 договорів).

Прокурор посилається як на невідповідність рішення вимогам законодавства щодо сервітуту, так і на удавність спірних договорів, невідповідність договорів нормам, які регулюють порядок передачі земельних ділянок в оренду та встановлення сервітуту ( ст. 235, ч.1, ч.2 ст. 215, ч.1 ст. 203 ЦК України).

Прокурор зазначає, що вказані договори мають ознаки оренди землі, а саме: платне використання земельної ділянки, яка за для приховання дійсних намірів сторін названа територією. Відповідно до п. 3.1. договорів розмір орендної плати привязаний до грошової (нормативної) оцінки земельних ділянок. Крім того, оспорювані договори не містять ознак користування чужим майном (сервітуту), як визначено цивільним законодаством - главою 32 ЦК України.

Відповідачі представник ОСОБА_1 міської ради ОСОБА_4 вважають рішення міськради № 6/35-3161 від 17.06.2015року та укладені договори особистого строкого сервітуту від 24.06.2015року законними, прийнятим та укладеними на підставі діючого законодавства: статті 99 ЗК України, Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Як вбачається зі спірних договорів про встановлення особистих строкових сервітутів для розміщення тимчасових споруд від 13.02.2015року, предметами договорів є особисті строкові сервітути, встановлені виключно ОСОБА_2, на території, на яких будуть розміщуватись та використовуватись для провадження підприємницької діяльності три тимчасових споруд площею 8 кв.м., кожна ( п.п.1.1, 1.2 договору). Обєктами особистого строкового сервітуту за договорами є території (обєкти благоустрію), розташовані в м.Красний Лиман (на теперішній час м.Лиман).

Крім того, даними договорами, окрім територій (обєктів благоустрію), на які сервітуарію встановлено особисті сервітути, за малою архітектурною формою сервітуарія закріплюється території для благоустрію (підтримання в санітарному стані) площею 8 кв.м., за кожною. Плата за закріплені за сервітуарієм території для благострію (підтримання в санітарному стані) не справляється. Витрати на утримання в санітарному стані закріплених за малими архітектурними формами сервітуарія території здійснюється за рахунок останнього (п.1.4 договорів).

Пунктом 3.1 договорів встановлено, що за користування особистими строковими сервітутами для розміщення та використання малих архітектурних форм для провадження підприємницької діяльності сервітуарій сплачує власнику річну плату в розмірі 12% від грошової оцінки земельних ділянок, які визначаються Міськрайонним управлінням Держгеокадастру у м. Красному Лимані та Краснолиманському районі Донецької області.

Згідно п.4.1.8 договорів встановлений (передбачений) договорами особистий строковий сервітут не позбавляє власника прав володіння, користування або розпорядження тимчасовою спорудою та закріпленою за тимчасовою спорудою територію для благоустрою (санітарного прибирання).

Відповідно до п.4.3.2 договорів, за 2 місяці до закінчення строку дії договорів сервітуарій має можливість звернутися до власника з клопотаннями щодо укладення відповідних договорів на новий строк.

Пунктами 4.4.1, 4.4.2, 4.4.5, 4.4.6 договорів визначені зобовязання сервітуарія.

Стаття 19 частина 2 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієї та законами України.

Згідно з приписами частини 1 статті 21 ЦК України суд визнає незаконними та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органам місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Зміст права земельного сервітуту унормований статтею 98 ЗК України. Зазначеною нормою передбачено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими.

Види права земельного сервітуту обумовлено статтею 99 ЗК України.

Разом з тим, статтею 401 ЦК України унормовано, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо земельної ділянки, інших ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

За приписами статті 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

З аналізу зазначених норм вбачається, що обєктом сервітуту може бути земельна ділянка (інші природні ресурси) та нерухоме майно.

Натомість, в оспорюваних договорах обєктами сервітуту визначено території по вул. Мічуріна, ОСОБА_6, Оборони та пров.Кірова в м. Красний Лиман, що не відповідає вимогам вищезазначеної статті.

Рішенням ОСОБА_1 міської ради № 6/35-3161 від 18.12.2014року «Про укладення договорів особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території м. Красний Лиман» та укладеними 13.02.2015року договорами особистого строкового сервітуту ОСОБА_2 надано згоду на розміщення групи тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, відповідно до паспортів привязки від 28.10.2014 та 26.11.2014року.

Відповідно до діючого законодавства України ініціатором встановлення земельного сервітуту може бути власник або користувач земельної ділянки, у яких є потреба у використанні суміжної (сусідньої) земельної ділянки, щоб усунути недоліки своєї ділянки, зумовлені її місцем розташування або природнім станом.

В межах даної справи, на момент укладання договорів особистих строкових сервітутів для розміщення тимчасових споруд від 13.02.2015року ОСОБА_2 не був ані власником, ані землекористувачем земельних ділянок.

При цьому, відповідно до вимог статті 401 ЦК України, земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача земельної ділянки, а також у разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітут.

Тобто, будь-яких підстав для визнання між сторонами прав на встановлення сервітуту не існувало. А тому, у ОСОБА_1 міської ради не було будь-яких підстав для встановлення сервітутних відносин з ОСОБА_2, та відповідно, для прийняття рішення.

У відповідача ОСОБА_2 не виникло право на встановлення спірних сервітутів. Відповідачем ОСОБА_2 не доведено неможливість задоволення своїх потреб в користуванні земельних ділянок іншим способом, ніж встановлення сервітуту.

Судом встановлено, що розміщення малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності могли бути задоволені в інший спосіб, аніж встановлення сервітуту.

Проаналізувавши умови договорів про встановлення особистих строкових сервітутів для розміщення тимчасових споруд від 24.06.2015року, суд дійшов висновку, що в даному випадку сторони договорами встановлення особистих строкових сервітутів оформили відносини оренди земельних ділянок.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Статтею 93 частиною 1 ЗК України визначено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами 2, 3 статті 134 цього Кодексу.

Згідно статті 792 ЦК України, статті 13 Закону України «Про оренду землі» за договором оренди земельної ділянки орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк.

За приписами статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є:

обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки);

строк дії договору оренди;

орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

У разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення обєкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи.

Договір оренди може передбачати надання в оренду декількох земельних ділянок, що перебувають у власності одного орендодавця (а щодо земель державної та комунальної власності - земельних ділянок, що перебувають у розпорядженні одного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування).

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», а також порушення вимог статей 4-6, 11,17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Невідємною частиною договору оренди землі є: план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; кадастровий план земельної ділянки з відображнням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); акт приймання-передачі обєкта оренди; проект відведення земельної ділянки у випадках, передбачених законом.

Аналізуючи матеріали справи, суд приходить до висновку, що оскаржувані правочини не відповідають вимогам законодавства щодо надання в користування земельних ділянок. При цьому, судом береться до уваги, що зокрема відповідачу фактично було надано в користування земельні ділянки (територія згідно договору) поза процедурою, без дотримання встановлених підстав, визначених чинним законодавстом України.

Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» визначає, що територія сце частина земної поверхні з повітряним простором та розташованими під нею надрами у визначених межах (кордонах), що має певне географічне положення, природні та створені в результаті діяльності людей умови і ресурси.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що договори особистих строкових сервітутів для розміщення тимчасових споруд від 24.06.2015року суперечать вищенаведеним вимогам законодавства та підлягають визнанню недійсними відповідно до статті 215 ЦК України.

Положеннями частин 1, 2 статті 215 передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 статті 203 ЦК. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому, за змістом частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечить ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно частини 1 статті 235 ЦК України, удавним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частиною другою вказаної статті передбачено, що у разі, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який насправді вчинили.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» № 9 від 06.11.2009 року зазначено, що за удавним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удавним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Таким чином, суд вважає, що рішення ОСОБА_1 міської ради № 6/35-3161 від 18.12.2014 року прийнято з порушенням законодавства, що тягне за собою визнання його незаконним, а договори особистого строкового сервітуту, укладені на підставі цього рішення, з порушенням вимог Земельного та Цивільного кодексів України, які регулюють порядок та умови встановлення земельних сервітутів, визнання недісними.

Крім того, суд вважає, що прокурор, який предявив позов в інтересах держави, є належним позивачем по даній справі.

Статтею 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності Центрльний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі. Таким центральним органом виконавчої влади є Держгеокадастр України.

Разом з тим, Положенням про Головне управління Держгеокадастру в області, затвердженим Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України .09.2016 № 333 та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України жовтня 2016 р. за № 1391/29521 не передбачено повноважень щодо звернення до суду про визнання незаконними (недійсними) рішень органів державної влади та місцевого самоврядування щодо розпорядження землею, визнання недійсними правочинів щодо відчудження чи передачі у користування земельних ділянок державної та комунальної власності, а також їх повернення з чужого незаконного володіння.

Тому враховуючи, що чинним законодавством визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції контролю за використанням та охороною земель, однак у вказаного державного органу відсутні повноваження щодо звернення до суду, прокурор предявляє позов в інтересах держави.

Вимоги позивача про визнання рішення ОСОБА_1 міської ради № 6/35-3161 від 18.12.2014 року «Про укладення договорів особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території м. Красний Лиман» та укладання договорів особистого строкового сервітуту, суд розуміє, як такі, що не відповідають вимогам Закону, тому підлягають захисту шляхом визнання незаконним та недійсними.

Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» із змінами, внесеними згідно з Постановою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 25.09.2015року, при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до ЦПК, Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-УІ «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Судові витрати - передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв'язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв'язку з вирішенням конкретної справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ст. 88 ЦПК України - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Пунктом 35 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Таким чином, з відповідачів - ОСОБА_1 міської ради та ОСОБА_2, підлягають стягненню на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 8000,00грн, тобто по 4000,00 грн з кожного.

Керуючись ст. 19 Конституції України, ст. 21, 203, 215, 395, 401, 404, 792 ЦК України, ст. 93, 98, 99, 124, 152 ЗК України, ст. 13, 15 4-6, 11, 13, 15, 17, 19 Закону України «Про оренду землі», суд

ВИРІШИВ:

Позов керівника Словянської місцевої прокуратури Донецької області задовольнити.

Визнати незаконними та скасувати: підпункт 1.2 пункту 1, пункт 2.2 пункту 2 рішення Краснолиманської міської ради від 18.12.2014 №6/35/3161 «Про укладення договорів особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності на території м. Красний Лиман».

Визнати недійсним договір на встановлення особистого строкового сервітуту, укладений 13.02.2015 між Краснолиманською міською радою і ОСОБА_2, зареєстрований за №71/15 від 13.02.2015.

Визнати недійсним договір на встановлення особистого строкового сервітуту, укладений 13.02.2015 між Краснолиманською міською радою і ОСОБА_2, зареєстрований за №72/15 від 13.02.2015.

Визнати недійсним договір на встановлення особистого строкового сервітуту, укладений 13.02.2015 між Краснолиманською міською радою і ОСОБА_2, зареєстрований за №73/15 від 13.02.2015.

Визнати недійсним договір на встановлення особистого строкового сервітуту, укладений 13.02.2015 між Краснолиманською міською радою і ОСОБА_2, зареєстрований за №74/15 від 13.02.2015.

Стягнути з ОСОБА_1 міської ради (р/р 0063 в УДКСУ у м.Лиман Донецької області МФО 834016, ЗКПО 37894853) на користь прокуратури Донецької області (р/р 6251 Держказначейська служба м.Київ, МФО 820172 код ЄРДПОУ 25707002) суму судового збору у розмірі 4000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь прокуратури Донецької області (р/р 6251 Держказначейська служба м.Київ, МФО 820172 код ЄРДПОУ 25707002) суму судового збору у розмірі 4000,00 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: