АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/4044/17 Головуючий 1 інст. Поліщук Т.В.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«04» липня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого судді: Бурлака І.В.,

Суддів: Карімової Л.В., Яцини В.Б.,

за участю секретаря: Каюкова Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» на рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 березня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2016 року Публічне акціонерне товариство ОСОБА_1 «ПриватБанк» звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_2. В обґрунтування свого позову посилався на те, що ОСОБА_2 звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у звязку чим підписав заяву № б/н від 25 березня 2011 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 10600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Зазначив, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між ними договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві.

Вказав, що банк свої зобовязання за договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.

Зазначив, що в порушення умов договору ОСОБА_2 не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобовязаннями, у звязку з чим станом на 30 серпня 2016 року ОСОБА_2 має заборгованість перед банком в розмірі 24087,88 грн., з яких тіло кредиту 11104,04 грн., нараховані відсотки за користування кредитом 3300,46 грн., нарахована пеня за прострочене зобовязання 8570,15 грн., нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. в розмірі 1050,00 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1123,23 грн. штраф (процентна складова), з них 1560,00 грн. внесено коштів на погашення заборгованості 01 червня 2015 року.

Вказав, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобовязань і не погашає заборгованість за договором про надання банківських послуг, що є порушенням законних прав та інтересів банку.

Просив стягнути з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість у розмірі 24087,88 грн. за кредитним договором № б/н від 25 березня 2011 року, судові витрати у розмірі 1378,00 грн.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 20 березня 2017 року в задоволенні позову Публічному акціонерному товариству ОСОБА_1 «ПриватБанк» - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду Публічне акціонерне товариство ОСОБА_1 «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги банку задовольнити в повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати.

При цьому посилався на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення та неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі і як доводи апеляційної скарги виклав позовні вимоги. При цьому зазначив, що суд не звернув уваги на те, що при оформленні анкети-заяви на отримання кредиту, що була підписана відповідачем, зазначено і з чим погодився відповідач, що заява разом з Памяткою, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між ним і банком договір про надання банківських послуг; що відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості; що підпис відповідач поставив саме в заяві позичальника та довідці про умови кредитування, яким засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах; що з розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором; що виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі кредитної картки відповідача баланс станом на дату укладення кредитного договору, всі операції за кредитною карткою; що кошти на сплату заборгованості вносились майже щомісяця до вересня 2015 року, але не в повному обсязі, що і призвело до виникнення простроченої заборгованості; що судом першої інстанції фактично звільнено відповідача від виконання зобовязань за кредитним договором на підставі лише одних формальних міркувань; що відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, а надані до суду першої інстанції документи належним чином не досліджені.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» необхідно задовольнити частково, рішення суду скасувати.

При цьому судова колегія виходить з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах свідчить про відсутність договірних правовідносин між сторонами.

Проте, з таким висновком погодитися не можна, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 березня 2011 року між ОСОБА_2 та банком укладено договір на надання банківських послуг на суму 10600,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, який складається з анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку»,Памятки клієнта, Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку.

Із заяви вбачається, що ОСОБА_2 підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг та зазначив у заяві, що він ознайомлений з цими документами та згодний з ними. Зазначену заяву ОСОБА_2 підписав.

Таким чином, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору шляхом підписання зазначених письмових документів, а також скріплення їх печаткою юридичної особи позивача.

Отже, між банком та ОСОБА_2 правовідносини виникли внаслідок приєднання однієї сторони до умов іншої. Із запропонованими умовами ОСОБА_2 ознайомився та погодився, про що розписався у заяві-анкеті. Таке приєднання ОСОБА_2 вчинено у письмовій формі, що ґрунтується на положеннях статті 634 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи банк свої зобовязання виконав, однак ОСОБА_2 не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобовязаннями, у звязку з чим станом на 30 серпня 2016 року він має заборгованість перед банком в розмірі 24087,88 грн., з яких тіло кредиту 11104,04 грн., нараховані відсотки за користування кредитом 3300,46 грн., нарахована пеня за прострочене зобовязання 8570,15 грн., нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100,00 грн. в розмірі 1050,00 грн.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Про правові наслідки порушення зобовязання боржником йдеться також в ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, ч. 1,2 ст. 220 ЦК України, які передбачають відповідальність боржника.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що позовні вимоги банку підлягають частковому задоволенню та стягненню з ОСОБА_2 на користь банку заборгованості в розмірі 22464, 65 грн., з яких тіло кредиту - 11104,04 грн., нараховані відсотки за користування кредитом - 3300,46 грн., нарахована пеня за прострочене зобовязання - 8570,15 грн., нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу - 1050,00 грн. та відмови в задоволенні позову в частині стягнення штрафу, оскільки відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Така правова позиція висловлена Верховим Судом України в постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15 та у відповідності до вимог частини 1 статті 360-7 ЦПК України має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

За таких обставин підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь банку штрафів у розмірі 1623,23 грн. відсутні.

Також судова колегія вважає безпідставними посилання суду першої інстанції на правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постановах від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15, від 10 червня 2015 року №6-698цс15, оскільки вони були винесені з підстав неоднакового застосування судами положень статті 259 ЦК України, що стосуються укладення договору (розстрочка), де дійсно в Умовах та Правилах надання банківських послуг, які є складовою частиною договору, збільшено строк позовної давності з трьох років до пяти.

Виходячи з того, що наявними в матеріалах справи письмовими доказами, які неспростовані ОСОБА_2, підтверджується факт укладення між сторонами договору та факт існування за ним заборгованості внаслідок неналежного виконання ним своїх обовязків згідно умов договору, вимоги банку щодо стягнення заборгованості в розмірі 22464, 65 грн. з ОСОБА_2 на користь банку є законними та обґрунтованими.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції на зазначене та вимоги закону уваги не звернув та дійшов помилкового висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог банку.

Оскільки неповно зясовано судом обставини, що мають значення для справи і що є підставою відповідно до пункту 1 частини 1 статті 309 ЦПК України для скасування рішення, воно підлягає скасуванню, а апеляційна скарга частковому задоволенню з підстав, зазначених вище.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст.307, п.1 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2.ст.314, ст. ст. 316, 317, 319 ЦПК України судова колегія

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 20 березня 2017 року скасувати.

Позов Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 «ПриватБанк» 22464, 65 грн. заборгованості за кредитом, з яких тіло кредиту - 11104,04 грн., нараховані відсотки за користування кредитом - 3300,46 грн., нарахована пеня за прострочене зобовязання - 8570,15 грн., нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу - 1050,00 грн. та судовий збір в розмірі 2893, 80 грн.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя Судді колегії