Справа № 618/336/17
Провадження № 2/618/141/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 липня 2017 року Дворічанський районний суд Харківської області в складі головуючого судді Рябоконь Є.А., з участю секретаря Кучеренко О.І., відповідача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в cмт. Дворічна цивільну справу за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов»язаних з утриманням, -

ВСТАНОВИВ:

Харківський національний університет внутрішніх справ звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення витрат, пов»язаних з утриманням, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що ОСОБА_1 проходив службу в органах внутрішніх справ України та Національній поліції України з 30.08.2010 року по 05.07.2016 року. Наказом Харківського національного університету внутрішніх справ (далі - ХНУВС) від 10.08.2010 року № 403 о/с відповідача прийнято на службу в органи внутрішніх справ і зараховано курсантом ХНУВС з 30.08.2010 року та присвоєно звання «рядовий міліції». Наказом ХНУВС від 28.02.2014 року № 33 о/с йоговідрахували зі складу курсантів та відкомандирували до ГУМВС України в Харківській області для подальшого проходження служби. Наказом ГУ Національної поліції в Харківській області від 05.07.2016 року № 215 о/с відповідача звільнено відповідно до ст. 77 ч. 1 п.7 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). 01.09.2010 року на виконання вимог Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» та наказу МВС від 14 травня 2007 року № 150 «Про затвердження Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України» між ОСОБА_1, ХНУВС та ГУМВС України в Харківській області було укладено тристоронній договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. Пунктом 2.3.6. Договору передбачено, що в разі звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі з підстав, зазначених у п. 3 Договору, відповідач зобовязаний відшкодувати фактичні витрати, повязані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком. Згідно довідки-розрахунку витрат, повязаних з утриманням курсанта, відповідач повинен відшкодувати витрати, повязані з його утриманням у ХНУВС, в сумі 40951,12 грн.До цього часу відповідач добровільно не відшкодував кошти, повязані з його утриманням. При правовому обгрунтуванні заявлених вимог позивач посилався на ч. 4 ст. 74 Закону України «Про Національну поліцію» та відповідні статті глав 48, 51, 52 ЦК України, які регламентують порядок виконання зобов»язання, недопустимість односторонньої відмови від нього, правові наслідки порушення зобов»язання та відповідальність за таке порушення, а також обов»язковість договору.

Уповноважений представник Харківського національного університету внутрішніх справ ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, у поданій до суду письмовій заяві позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити та розглядати справу за відсутності представника позивача.

Одночасно представник Харківського національного університету внутрішніх справ ОСОБА_2 направила на адресу суду письмові пояснення в обґрунтування позовних вимог від 16.05.2017 р., в яких з посиланням на приписи Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затвердженого Спільним наказом від 16.07.2007 р. № 419/831/240/605/537/219/534 Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації державної прикордонної служби, Міністерства фінансів України, Міністерства транспорту та зв'язку України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України, та на: 1) довідку, за підписом начальника відділу фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ХНУВС, щодо грошового забезпечення ОСОБА_1; 2) довідки-розрахунки витрат на харчування ОСОБА_1, за підписом начальника відділення продовольчого забезпечення ХНУВС; 3) довідки-розрахунки про вартість фактично отриманого ОСОБА_1 речового майна та лазне-прального забезпечення за підписом начальника відділення речового забезпечення ХНУВС; 4) розрахунки комунальних послуг за період навчання, за підписом начальника комунально-експлуатаційного відділення ХНУВС, детально мотивувала вартість відшкодування фактичних витрат на: грошове забезпечення в сумі 10 270 грн. 61 коп.; продовольче забезпечення (по 06.02.2014 р.) в сумі 15 349 грн. 88 коп.; речове забезпечення в сумі 3 488 грн. 86 коп., вартість житлово-комунальних послуг і спожитих енергоносіїв в сумі 11 841 грн. 77 коп. Також представником позивача вказувалось на те, що наведені розрахунки ОСОБА_1 не оскаржувались ані протягом навчання в ХНУВС, ані протягом роботи у практичному підрозділі, що свідчить про те, що відсутні підстави не приймати вказані розрахунки;

ОСОБА_1 був ознайомлений з щорічними витягами з наказів про переведення курсантів на наступний курс, в яких містились загальні витрати на його утримання за відповідний навчальний рік та з ними був згоден.

Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Вважав, що позов Харківського національного університетут внутрішніх справ є незаконним, безпідставним та необгрунтованим, виходячи з наступних підстав. 28.02.2014 наказом ХНУВС № 33 о/с, його було відраховано зі складу курсантів та відкомандировано до ГУМВС України в Харківській області (за напрямом підготовки фахівців для підрозділів боротьби з економічною злочинністю). 03.03.2014 наказом ГУМВС України в Харківській області його було призначено оперуповноваженим сектору державної служби боротьби з економічною злочинністю, де він працював до скорочення штатів вищевказаного сектору в Купянському МВ ГУМВС України в Харківській області. Після скорочення штатів йому було запропоновано посаду слідчого СВ Купянського МВ ГУМВС України в Харківській області, на що він погодився, так як не бажав порушувати трирічний термін, який вказаний у договорі про навчання. 20.05.2015 наказом ГУМВС України в Харківській області його було призначено на посаду слідчого СВ Купянського МВ ГУМВС України в Харківській області. 17.11.2015 Купянський МВ ГУМВС України в Харківській області було реорганізовано в Купянський ВП ГУНП в Харківській області і ОСОБА_1 був призначений на посаду слідчого СВ Купянського ВП ГУНП в Харківській області. Згідно наказу ГУ Національної поліції в Харківській області від 05.07.2016 № 215 о/с його було звільнено із займаної посади відповідно до ст. 77 ч. 1 п. 7 Закону України «Про Національну поліцію» (за власним бажанням). Вважав, що ним не було порушено умов договору тому, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ і який реалізує державну політику у сферах забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, тобто цими актами не передбачено, що Національна поліція України входить до системи органів внутрішніх справ.

Згідно з договором від 01.09.2010 про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, передбачена відповідальність за дострокове звільнення до встановленого трирічного терміну перебування на службі саме з органів внутрішніх справ України та не передбачена така відповідальність за звільнення зі служби з органів Національної поліції України.

Оскільки відбулась ліквідація органів внутрішніх справ, їх права та обовязки не перейшли до поліції, яка не є правонаступником органів внутрішніх справ. Тому вважає, що його звільнення 05.07.2016 року з поліції не є підставою для стягнення з нього грошових коштів та задоволення позову ХНУВС.

Крім того, підпунктом 3 пункту 9 Постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992 встановлено, що розірвання випускником угоди, допускається з таких поважних причин: якщо випускник - вагітна жінка, мати або батько, які мають дитину у віці до трьох років, або дитину, яка згідно з медичним висновком потребує догляду (до досягнення нею шестирічного віку); одинока мати або батько, які мають дитину до чотирнадцяти років або дитину-інваліда. На час розірвання договору сину ОСОБА_1 було один рік три місяці, що є підставою для розірвання договору.

Крім того, ОСОБА_1 вважав, що в даному випадку строк (термін) виконання зобов'язання щодо відшкодування суми фактичних витрат на навчання не встановлений, а тому обов'язок їх відшкодування настане з моменту пред'явлення вимоги. Враховуючи, що зобов'язання в такому разі не може вважатися порушеним, то немає і порушення прав позивача, а тому немає підстав для задоволення позову.

Згідно п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України від 01.03.2007 № 313, п.7 Постанови Кабінету Міністрів України № 964 від 12.07.06 і п.4.4. Договору, визначена підстава стягнення витрат в судовому порядку, а саме: у разі відмови осіб добровільно відшкодувати витрати. Однак, позивачем не було надано документального підтвердження свого звернення до нього як відповідача з вимогою добровільного відшкодування витрат та не надані дані про його відмову від цієї вимоги. В даному випадку між сторонами була відсутня суперечка, а право позивача фактично не було порушене.

Під час судових дебатів відповідач просив відмовити в задоволенні позову, оскільки він був звільнений зі служби в органах внутрішніх справ ще 06 листопада 2015 року запунктом 64 «з» (у зв»язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації), тобто без порушення умов договору про його навчання, а в подальшому був призначений на службу в поліцію, тобто в іншу установу, звідки і був звільнений за власним бажанням, що не є порушенням раніше укладеного Договору, тому відсутні підстави для відшкодування позивачу витрат, пов»язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Наказом про зарахування № 403 о/с від 10.08.2010 року (а. с. 4), наказами про переведення курсантів на наступний курс ( а. с. 57-62), наказом по особовому складу № 33 о/с від 28.02.2014 року (а. с. 5) підтверджується, що ОСОБА_1 дійсно навчався у Харківському національному університеті внутрішніх справ з 30.08.2010 року по 28.02.2014 року на денній формі навчання.

Так, згідно витягу з наказу ректора Харківського національного університету внутрішніх справ ОСОБА_3 № 403 о/с від 10.08.2010, ОСОБА_1 прийнято на службу в органи внутрішніх справ і зараховано курсантом 1-го курсу до навчально-наукового інституту підготовки фахівців кримінальної міліції Харківського національного університету внутрішніх справ за спеціальністю «правознавство» (за напрямом підготовки фахівців для підрозділів боротьби з економічною злочинністю) з 30 серпня 2010 року, присвоївши спеціальне звання «рядовий міліції».

Згідно витягу з наказу ХНУВС від 28.02.2014 року № 33 о/с ОСОБА_1 відраховано зі складу курсантів та відкомандировано до ГУМВС України в Харківській області для подальшого проходження служби.

Положеннями ч. 1 ст. 16 Закону України «Про міліцію», який втратив чинність у зв»язку із набранням законної сили Законом України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VІІІ, однак був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, визначено, що особовий склад міліції складається з працівників, що проходять державну службу в підрозділах міліції, яким відповідно до чинного законодавства присвоєно спеціальні звання міліції.

Пунктом 2.2 Наказу Міністерства внутрішніх справ України «Про затвердження Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України» від 14 травня 2007 року № 150 зобовязано керівників структурних підрозділів центрального апарату МВС України, начальників головних управлінь, управлінь МВС України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, на транспорті, керівників вищих навчальних закладів МВС України на підставі Типового договору укласти відповідні договори про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України з кожною особою, яка навчається в цьому закладі за державним замовленням.

У п.п. 2.3.5, 2.3.6 самого Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 14 травня 2007 року № 150, йдеться про те, що особа, яка навчається у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, зобов»язується після закінчення навчання прибути до місця призначення в термін, визначений у направленні на роботу, приступити до виконання службових обов'язків за посадою, на яку призначена Замовником, і відпрацювати не менше трьох років.

У разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору, відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.

Підставами відшкодування фактичних витрат на підготовку, зокрема, є відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання (пункт 3 Типового договору).

Про аналогічне йдеться й у п.п. 2.3.5, 2.3.6, та п. 3 договору від 01 вересня 2010 року, укладеного між Харківським національним університетом внутрішніх справ, Головним управлінням МВС України в Харківській області та ОСОБА_1 (а. с. 7-8).

Так, згідно договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України № 6828-10 пе/ха від 01.09.2010 року, укладеного відповідно до вимог, зокрема, Закону України «Про міліцію» між ХНУВС (Виконавцем), Головним управлінням МВС України в Харківській області (Замовником) та ОСОБА_1, ХНУВС зобов»язався здійснити підготовку фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня «бакалавр» за напрямом «правознавство», ГУ МВСУ у Харківській області зобов»язалося призначити випускника на посаду, а ОСОБА_1 зобов»язався після закінчення навчання прибути до місця призначення, приступити до виконання службових обов»язків за посадою і відпрацювати не менше трьох років. Відповідно до п. 2.3.6 Договору у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими п. 3 договору, ОСОБА_1 зобов»язувався відшкодувати фактичні витрати, пов»язані з утриманням у навчальному закладі.

Відповідно до п. 3 Договору підставами для відшкодування фактичних витрат на підготовку є дострокове розірвання договору у зв»язку з небажанням особи продовжувати навчання або порушення нею дисципліни та відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання. (а. с. 7-8).

Згідно розрахунків позивача, наданих до суду, на утримання курсанта ОСОБА_1 було витрачено 40951,12 грн . (а. с. 9, 51-56).

Як визначено у п. п. 1, 3 Порядку відшкодування особами витрат, пов»язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2007 року за № 313, з відповідними змінами і доповненнями, цей Порядок визначає механізм відшкодування особами, які навчалися за державним замовленням у вищих навчальних закладах МВС (далі особи), витрат, пов'язаних з їх утриманням у таких закладах (далі витрат), у разі: звільнення осіб начальницького складу органів внутрішніх справ із служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни (підпункт 3 пункту 1 Порядку).

Витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою.

Згідно витягу з наказу Головного управління МВС України в Харківській області № 49 о/с від 03.03.2014 року ОСОБА_1, як такого, що прибув з Міністерства внутрішніх справ, було призначено оперуповноваженим сектору державної служби боротьби з економічною злочинністю Куп»янського МВ ГУ (з обслуговування м. Куп»янськ, Куп»янського та Дворічанського районів) (а. с. 87).

Після скорочення штатів ОСОБА_1 було запропоновано посаду слідчого СВ Куп»янського МВ ГУМВС України в Харківській області, на що він погодився, оскільки не бажав порушувати трирічний термін, який вказаний у договорі про навчання.

Згідно витягу з наказу ГУ МВС України в Харківській області № 220 о/с від 20.05.2015, ОСОБА_1 було призначено на посаду слідчого СВ Куп»янського МВ ГУМВС України в Харківській області.

В той же час 07.11.2015 набув чинності Закон України «Про Національну поліцію», пунктами 8, 9, 10 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень якого передбачено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 13, ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про Національну поліцію», систему поліції складають:

1) центральний орган управління поліцією;

2) територіальні органи поліції.

Територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання.

Територіальні органи поліції утворює, ліквідовує та реорганізовує Кабінет Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України на підставі пропозицій керівника поліції.

Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» № 730 від 16.09.2015 було ліквідовано Купянський міський відділ (з обслуговування міста Купянськ, Купянського та Дворічанського районів) Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області і Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області.

Положення ст. 104 ЦК України не передбачають правонаступництво при ліквідації юридичної особи.

Після набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» згідно витягу з наказу ГУ МВС України в Харківській області № 647 о/с від 06.11.2015, згідно з п. 9 розділу ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ ОСОБА_1 з 06 листопада 2015 року було звільнено у запас Збройних Сил за пунктом 64 «з» (у зв»язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації).

Тобто, вказаним наказом ОСОБА_1 саме з 06 листопада 2015 року було звільнено з органів внутрішніх справ.

Згідно витягу з наказу № 1 о/с від 07.11.2015 ОСОБА_1 як такого, що прибув з Міністерства внутрішніх справ, було призначено на посаду слідчого Куп»янського ВП (м. Куп»янськ) ГУНП в Харківській області.

Згідно витягу з наказу ГУ Національної поліції в Харківській області від 05.07.2016 року № 215 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) Закону України «Про Національну поліцію».

Таким чином, ОСОБА_1 виконав умови Договору від 01 вересня 2010 року: після закінчення навчання прибув до місця призначення - Куп»янського МВ ГУМВС України в Харківській області та приступив до виконання службових обов»язків за посадою. Звільнення його з посади слідчого Куп»янського МВ ГУМВС України в Харківській області відбулось не з його волі та за його бажанням, не через службову невідповідність чи за порушення дисципліни,а в зв»язку з переходом його у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації) за пунктом 64 «з» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

До того ж, головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, як юридична особа публічного права, що виступало замовником у договорі від 01 вересня 2010 року, має бути ліквідовано відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», а згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 06 листопада 2015 року воно перебувало у стані припинення. В той же час, Головне управління Національної поліції в Харківській області, яке, як юридична особа, створилось 07 листопада 2015 року, зі служби в якому за власним бажанням звільнився відповідач, не є правонаступником головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області, тому не має ніякого відношення до договору про навчання відповідача.

За таких обставин не може йти мова про односторонню відмову відповідачем ОСОБА_1 від зобов»язання (ст. 525 ЦК України, на яку посилається позивач в позовній заяві), порушення ним зобов»язання (ст. 610 ЦК, на яку посилається позивач) чи невиконання договору (ст. 629 ЦК) і, як наслідок, до відповідача не можуть бути застосовані передбачені ст. 611 ЦК України правові наслідки такого, на думку позивача, порушення.

Посилання в позовній заяві позивача як на одну з підстав позовних вимог на ч. 4 ст. 74 Закону України «Про Національну поліцію» про те, що поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов»язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, суд вважає помилковими, так як вказані положення Закону стосуються курсантів, які проходили навчання у вказаному навчальному закладі станом на момент набрання чинності Законом України «Про Національну поліцію» і на даний час продовжують навчання, а також стосуються тих поліцейських, які звільняться зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вказаного навчального накладу, в якому навчались та отримали підготовку як фахівці для Національної поліції.

Виходячи з обставин даної цивільної справи, відповідач станом на момент набрання чинності вказаним Законом вже закінчив навчання у зазначеному вище навчальному закладі і проходив службу в органах внутрішніх справ України, звідки його було звільнено за підпунктом «з» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ.

В Законі України «Про Національну поліцію» відсутнє зазначення, що органи поліції є органами внутрішніх справ чи їх правонаступниками.

Тому посилання позивача на п. 4 ст. 74 Закону судом не враховується, оскільки відповідно до ст. 58 Конституції України закони не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Тобто ст. 74 Закону України «Про Національну поліцію» має застосовуватись до правовідносин, що виникли після набрання чинності цим законом, і не може застосовуватись до правовідносин, які виникли на підставі договорів, укладених до набрання чинності вказаним законом.

При цьому суд також застосовує рішення Європейського суду з прав людини у справі «Корецький та інші проти України», в п. 47 якого Європейський суд дійшов висновку, що закон має бути доступний для конкретної особи і сформульований достатньо чітко для того, щоб вона могла передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, ті наслідки, які може спричинити дія. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які стосуються основоположних прав, надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права - одним з основних принципів демократичного суспільства, гарантованих Конвенцією. Відповідно, закон має досить чітко визначати межі такої дискреції та порядок її реалізації. Ступінь необхідної чіткості національного законодавства (котре, безумовно, не може передбачити всі можливі випадки) значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від кількості й статусу осіб, котрих воно стосується.

Враховуючи наведене, виходячи з розуміння Європейським судом з прав людини «якості закону», суд приходить до висновку, що положення ч. 4 ст. 74 Закону України «Про Національну поліцію» не є доступними та не сформульовані достатньо чітко, що в сукупності з відсутністю механізму їх реалізації позбавляє можливості застосовувати їх при стягненні з поліцейських, які звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищих навчальних закладів МВС України (до набуття ними статусу вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських) витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ.

Таким чином, суд вважає встановленим, що звільнення відповідача ОСОБА_1 зі служби в органах внутрішніх справ відбулось ще 06 листопада 2015 року у зв»язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації, згідно підпункту «з» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року за № 114, а не за власним бажанням, через службову невідповідність чи за порушення дисципліни. Орган поліції не був стороною тристороннього Договору від 01 вересня 2010 року про підготовку фахівця у ВНЗ МВС України, який був укладений між позивачем, відповідачем та головним управлінням МВС України в Харківській області, тому звільнення відповідача зі служби в поліції за власним бажанням не є порушенням з його боку умов вказаного Договору.

Згідно з ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Проте, всупереч вимог ст. ст. 10, 11, 57, 60 ЦПК України, належних та допустимих доказів наявності підстав для задоволення позовних вимог Харківського національного університету внутрішніх справ матеріали справи не містять. Не надані такі докази позивачем і в судовому засіданні. Судом також не встановлено наявності обставин, що обгрунтовують вимоги позивача до відповідача.

Крім того, згідно з роз»ясненнями, які містяться в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч. ч. 1, 2 ст. 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Під час судового розгляду даної цивільної справи не було встановлено порушення, невизнання, оспорювання прав, свобод чи інтересів позивача відповідачем ОСОБА_1

За таких обставин справи, всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, а відповідач як на підставу своїх заперечень, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з ОСОБА_1 витрат, пов'язаних з його утриманням у Харківському національному університеті внутрішніх справ в сумі 40951 грн. 12 коп., в зв»язку з чим в задоволенні позову Харківського національного університету внутрішніх справ слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 58, 129 Конституції України, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Корецький та інші проти України», постановою Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», ст. ст. 3, 4, 10, 11, 57, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Дворічанський районний суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України.

Суддя Рябоконь Є.А.