У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

ЗакропивногоО.В., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитнимдоговором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Дніпровськогорайонного суду м. Києва від 2 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 20 грудня 2013 року між банком і ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 15 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 27,6 % річних на суму залишку заборгованості. Взяті на себе зобов'язання відповідач належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 16 лютого 2016 року відповідач має кредитну заборгованість перед банком у розмірі 90 119 грн, зяких: 36 752 грн 50 коп. - заборгованість за кредитом, 53 366 грн 50 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість за кредитним договором від 20 грудня 2013 року в розмірі 90119 грн та судові витрати в розмірі 1 378 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 2 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідач не міг оформлювати та подавати ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву від 20 грудня 2013 року із зазначенням в ній даних відповідно до паспорту громадянина України НОМЕР_1, виданого 22 жовтня 1996 року Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві, оскільки на той період часу обліковувався за іншим паспортом громадянина України, у зв'язку з втратою попереднього, тобто між сторонами не могло бути укладено у належній формі договору, тому відсутні підстави виникнення між сторонами кредитних правовідносин.

При цьому позивачем не надано суду доказів відкриття на ім'я ОСОБА_3 рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості.

Проте повністю погодитись із такими висновками судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судом установлено, що 20 грудня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 15 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 27,6 % річних на суму залишку заборгованості.

Взяті на себе зобов'язання відповідач належним чином не виконував, у зв'язку з чим виникла кредитна заборгованість.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно зі ст. ст.526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

На обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» надало до суду копію анкети-заяви ОСОБА_3 про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, в якій погодився з тим, що підписана заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, а також тарифами банку складають договір про надання банківських послуг, розгорнутий розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 16 лютого 2016 року.

Проте суди не надали цим доказам належної правової оцінки, що є порушенням ст. ст. 212-214, 303, 315 ЦПК України.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1, 2 ст. 133 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів.

Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи.

За змістом положень ст. ст. 143, 144 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі і експертиза призначається ухвалою суду.

Разом із тим суди першої та апеляційної інстанцій на вказані положення закону уваги не звернули і не з'ясували у порядку, передбаченому ЦПК України, необхідність призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи для перевірки укладення відповідачем кредитного договору від 20 грудня 2013 року, виходячи з того, що саме відповідач спростовую факт укладення договору з банком.

При цьому суди не врахували, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто діє презумпція правомірності правочину (ст. 204 ЦК України).

Таким чином,суди у порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернули; не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не перевірили доводів позивача й не надали належної правової оцінки поданим ним доказам та дійшли передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, який ґрунтується на припущеннях, що заборонено в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, судові рішення не можуть вважатись законними і обґрунтованими та в силу ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 2 червня2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.П.Штелик