Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Штелик С.П., Журавель В.І., Хопти С.Ф.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Пономаренківська сільська рада Харківського району Харківської області, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна, про визнання частково недійсним договору дарування, свідоцтва про право власності та визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Пономаренківська сільська рада Харківського району Харківської області, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ЧижоваН.А., про визнання частково недійсним договору дарування, свідоцтва про право власності та визнання права власності на 1/3 частину житлового будинку.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 вказав, що у 1987 році його батько - ОСОБА_5, отримав земельну ділянку під будівництво будинку АДРЕСА_2. Після того, як будинок було збудовано, спільно було вирішено, що оскільки ОСОБА_8 частково приймав участь у будівництві, то йому залишається квартира АДРЕСА_1 та гараж, а спірний будинок було оформлено на ім'я батька - ОСОБА_5, якому видавалась земельна ділянка. Позивач вказує, що спірне домоволодіння було побудовано за його кошти та кошти батька - ОСОБА_5, тому відповідно до вимог ст. 331 ЦК України він має право на частину будинку.

З урахуванням зазначеного, позивач просив суд визнати частково недійсним свідоцтво про право власності, видане на ім'я ОСОБА_5 08 червня 2004 року виконкомом Пономаренківської сільської ради на підставі рішення № 45 від 11 травня 2004 року на домоволодіння, розташоване по АДРЕСА_2, визнати за ним право власності на 1/3 частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по АДРЕСА_2, визнати частково недійсним договір дарування вказаного домоволодіння від 27 серпня 2012 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 02 грудня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати.

Відповідно до п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що рішенням виконкому Пономаренківської сільської ради № 45 від 11 травня 2004 року на ім'я ОСОБА_5 08 червня 2004 року видане свідоцтво про право власності на домоволодіння АДРЕСА_2.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст. 392 ЦК України).

Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України спільною сумісною власністю є майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Вказана норма закону встановлює презумпцією права спільної сумісної власності на майно, набуте членами сім'ї.

Відмовляючи ОСОБА_4 у позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі повного та всебічного дослідження обставин справи та перевірки наданих сторонами доказів (ст. 212 ЦПК України) обґрунтовано виходив з того, що позивачем не доведено його участі у будівництві будинку АДРЕСА_2, що є його процесуальним обов»язком (ст.ст.10,60 ЦПК України), у зв'язку із чим відсутні підстави вважати спірне домоволодіння спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5Крім того, на момент передачі права власності на спірний будинок за договором дарування від 27 серпня 2012 року ОСОБА_5був єдиним власником будинку і оспорений позивачем договір відповідає вимогам чинного законодавства, тому відсутні підстави для визнання недійсним указаного договору дарування.

Оскільки позивач не надав доказів на підтвердження обставин, на які він посилався при зверненні до суду із позовом, що є його процесуальним обов'язком (ст.ст. 10, 60 ЦПК України), суди першої та апеляційної інстанції дійшли вірного висновку про відмову у позові.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України).

Згідно ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: С.П. Штелик

В.І. Журавель

С.Ф. Хопта