АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

при секретарі: Гоін В.С.

за участю осіб:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Гай А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури», третя особа ОСОБА_4 про поновлення на роботі,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року

в с т а н о в и л а :

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури», третя особа ОСОБА_4 про поновлення на роботі.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування зазначила, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини її звільнення, не дослідив належним чином акти про відсутність на роботі, не взято до уваги розбіжності між показаннями свідків та з даними, наведеними в актах про її відсутність на роботі. Вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, оскільки діями відповідача було порушено її законне право на працю, а відповідачем не доведено та не підтверджено належними доказами законність її звільнення з роботи.

Справа № 755/12517/16-ц
№ апеляційного провадження № 22-ц/796/6128/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Н.Є. Арапіна
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Л.Д. Поливач

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити з викладених підстав.

Представник відповідача Гай А.І. у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, посилаючись на її безпідставність, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, які з'явилися у судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.

Так, згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції законно та обґрунтовано виходив з їх недоведеності та необґрунтованості, повно та всебічно з'ясував обставини справи, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог п. 4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до роз'яснень п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП , суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Згідно з вимогами трудового законодавства України працівники зобов'язані своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової дисципліни. Трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку. За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. (ст. ст. 139, 142, 147 КЗпП України).

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснюється, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст.41, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи не застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступень тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника.

Згідно ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, наказом заступника Голови правління Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури» ОСОБА_4 № 01/07-к від 18.07.2016року ОСОБА_1 звільнено з посади завідувача відділом виставок та інформацій Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури» за прогули без поважних причин відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України.

У даному наказі наявна відмітка про те, що у присутності ОСОБА_7., ОСОБА_4, ОСОБА_8 після ознайомлення з наказом о 13год. 40 хв. 19.07.2016 року ОСОБА_1 розписатися в наказі відмовилася, трудову книжку одержувати відмовилася, що засвідчено підписами вказаних осіб.

Про відмову ОСОБА_1 розписатися в наказі про звільнення та одержати трудову книжку складено акт від 19.07.2016 року за підписом в.о. голови правління ВБО «Український Фонд культури» ОСОБА_4, заступника голови правління Фонду Гай А.І., старшого вахтера ОСОБА_8, головного бухгалтера ОСОБА_9, члена правління ОСОБА_10

ОСОБА_1 відмовилася надавати пояснення про причини відсутності на робочому місці 04, 05 та 06 липня 2016 року, що підтверджується актом про відмову надання пояснень щодо порушення трудової дисципліни від 07 липня 2016 року.

Встановлено, що у Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури» відсутня профспілкова організації.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що подані ОСОБА_1 три заяви про надання відпустки з 04.07.2016 року, які датовані 29.06.2016 року на ім'я голови правління Українського фонду культури Олійника Б.І. (а.с. 110), 30.06.2016 року на ім'я т.в.о голови правління Українського фонду культури Гая А.І. (а.с. 111) та без зазначення дати на ім'я т.в.о голови правління Українського фонду Культури Гая А.І. (а.с. 112), передані нею через ОСОБА_9 належним чином не зареєстровані та не містять резолюції Голови правління Українського фонду культури Олійника Ю.І. та/ або в.о. Голови правління Українського фонду культури Гая А.І. про надання ОСОБА_1 відпустки, наказ про надання відпустки відсутній.

Суд встановив, що листом Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури» ОСОБА_1 повідомлено, що заяви про відпустки не були подані керівнику і відповідно не підписані, наказ про відпустку відсутній. Про дану обставину ОСОБА_1 повідомила і сама ОСОБА_9, пояснивши, що у неї відсутні повноваження на передачу заяв ОСОБА_1 особам, на чиє ім'я вони адресовані, що підтвердила як свідок у наданих суду показаннях.

Як вбачається, суд вірно встановив, що факт порушення трудової дисципліни ОСОБА_1 як завідувачем відділу виставок та інформацій Всеукраїнської благодійної організації «Український фонд культури» підтверджується актами від 07.07.2016 року, від 14.07.2016 року про відсутність позивача у вказаний період на робочому місці, розрахунково-платіжною відомістю № НЗП-000007 за липень 2016 року, довідкою табелювання виходів на роботу працівників Фонду.

Також, зазначені обставини знайшли своє підтвердження і у показаннях свідків ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_13, а також актами про відсутність позивача на роботі, журналом чергувань, які були взяті судом до уваги при вирішенні даного спору.

Отже, ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці у період з 4 по 19 липня 2016 року без поважних причин, порушивши порядок визначений для надання відпусток, всупереч встановленим нормам закону передала заяви про відпустку через особу, яка не мала на те законних повноважень, не ознайомившись із наказом про відпустку вважала, себе такою, що перебуває у відпустці згідно попередньо визначеного графіку відпусток співробітників Фонду.

Колегія суддів вважає, що звільнення позивача з роботи через прогули відбулося з дотриманням норм діючого трудового законодавства, висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про поновлення на роботі є вірним.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд неповно встановив обставини, які мають значення для справи та надав неналежну оцінку наявним у справі доказам, не звернув увагу на розбіжності між відомостями відображеними в актах про відсутність на роботі позивача та показанням свідків, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення та оцінюються критично, враховуючи наступне.

Як вбачається, ОСОБА_1 на підтвердження обставин зазначених у позовній заяві посилалася, на показання свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, акт приймання передачі творів.

Законом визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін , та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має наперед встановленого значення.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків, зокрема щодо відхилення показань свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, які повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування вказаних висновків суду, апеляційна скарга, не містить, в ході апеляційного розгляду стороною позивача таких обставин також не наведено.

Твердження у тому, що суд не дослідив належним чином незаконність підписаних актів про відсутність її на роботі, колегією суддів відхиляються як безпідставні, оскільки спростовуються наявними у матеріалах справи доказами та встановленими судом обставинами.

Суд першої інстанції вірно встановив, що вказані акти були складені у відповідності до вимог закону та підписані уповноваженими на те особами.

Позивач надала суду апеляційної інстанції новий доказ, а саме довідку ТОВ «Видавництво «Українські пропілеї» відповідно до якої рік видання книги ОСОБА_19 «ІНФОРМАЦІЯ_1» - 2015 зазначений за проханням автора як рік початку формування рукопису книги, а фактично на бажання автора книгу було перероблено протягом червня-липня 2016 року - замінено майже весь текст книги, видання вийшло у світ 17 липня 2016 року. Вказану довідку колегія суддів оцінює критично, оскільки у книги, яка вийшла у світ 17 липня 2016 року не може бути зазначений рік її видання 2015, оскільки це суперечить вимогам щодо видавництва книжок. Крім того, представник відповідача пояснив суду, що з технічної сторони неможливо підготувати видання книги станом на 17 липня 2016 року, з врахуванням того, що вона ще перероблялась протягом червня-липня 2016 року.

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги про незаконність звільнення ОСОБА_1 з роботи не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, ці доводи спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, зокрема показаннями свідків, які судом взяті до уваги, та встановленими судом обставинами.

Оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про порушення законодавства про працю при звільненні на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України позивач не надала, правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність законних підстав для задоволення її позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено факту порушення з боку відповідача її право на працю при звільненні з наведених підстав, а тому висновок суду про відмову у задоволенні позову є законним та обґрунтованим.

Отже, твердження ОСОБА_1 про незаконність ухваленого судом рішення, порушення судом норм матеріального права, на думку суду є необґрунтованими, а обставини, на які вона посилається у апеляційній скарзі - недоведеними та не підтверджені належними та допустимими доказами по справі, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Справу було розглянуто судом на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних письмових доказів.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив зібрані у справі докази у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, належним чином встановив фактичні обставини справи, а рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону, підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: