Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Писаної Т.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в особі законного представника ОСОБА_4, третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, про виселення без надання іншого житла, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від

10 лютого 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 вересня

2016 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»)звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило на підставі ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3

ст. 109 ЖК УРСР виселити без надання іншого житла ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5 і малолітнього ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1.

На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що

26 грудня 2007 року між ним та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 800002886 та договір іпотеки № 800002886-И, за умовами якого в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1.

Згідно виконавчого напису від 22 лютого 2013 року звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 та запропоновано за рахунок коштів отриманих від реалізації квартири задовольнити вимоги ПАТ «Альфа Банк» у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання ОСОБА_4 умов кредитного договору з 26 травня 2011 року до 16 січня 2013 року у розмірі 958 540 грн 12 коп.

Враховуючи, що в добровільному порядку відповідачі не виселяються зі спірної квартири, ПАТ «Альфа-Банк» просило позов задовольнити.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києві від

20 вересня 2016 року, позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» задоволено.

Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_8, ОСОБА_5 і малолітнього ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані рішення судів попередніх інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідачі підлягають виселенню за спірної квартири на підставі ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР, оскільки згідно виконавчого напису нотаріуса від 22 лютого 2013 року звернуто стягнення на вказану квартиру, яка придбавалась за кредитні кошти.

Висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 26 грудня 2007 року між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір

№ 800002886, за умовами якого ОСОБА_4 було надано кредит у розмірі 152 000 дол. США зі сплатою 12,75 % річних та строком повернення до

26 грудня 2017 року. Кредит надавався на оплату вартості квартири АДРЕСА_1 (п. 2.4 кредитного договору).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором,

26 грудня 2007 року між ПАТ «Альфа Банк» та ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки № 800002886-И, за умовами якого в іпотеку банку було передано квартиру АДРЕСА_1.

Згідно виконавчого напису від 22 лютого 2013 року звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 та запропоновано за рахунок коштів отриманих від реалізації квартири задовольнити вимоги ПАТ «Альфа Банк» у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання ОСОБА_4 умов кредитного договору з 26 травня 2011 року до 16 січня 2013 року у розмірі 958 540 грн 12 коп.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

За змістом ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Враховуючи, що за виконавчим написом нотаріуса від 22 лютого

2013 року, який є чинним, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка була придбана за кредитні кошти, при цьому добровільно відповідачі зі спірної квартири на письмову вимогу іпотекодержателя не виселяються, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для їх виселення в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. При цьому судами вірно враховано, що малолітній ОСОБА_6 був зареєстрований у спірній квартирі після укладення договору іпотеки та без згоди іпотекодержателя, у зв'язку із чим не мав права користування спірним нерухомим майном на момент передання його в іпотеку.

Суди попередніх інстанцій вірно визначились із характером спірних правовідносин, нормою права, яка підлягає застосуванню, законно і обґрунтовано дійшли висновку про задоволення позову.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

При цьому доводи, щодо відсутності підстав для задоволення позову у зв'язку із набранням чинності Законом України «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким заборонено примусово відчужувати без згоди власника нерухоме майно, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань за кредитами, є безпідставними, оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань та не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від

09 вересня 2015 року у справі № 6-483цс15).

Докази та обставини, на які посилається представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій та при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 лютого

2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

Т.О.Писана