Справа № 404/73/17
Номер провадження 2/404/1244/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року Кіровський районний суд м. Кіровограда

в складі: головуючого судді - Бершадської О.В.

за участі секретаря - Чайка О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

05 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Зазначав, що є власником 13/25 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд за адресою: м. Кіровоград, вул.Ломоносова, 22 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 20 травня 2016 року за №3-218. З відповідачкою ОСОБА_2 він перебуває у зареєстрованому шлюбі, проте тривалий час проживають окремо , хоча відповідачка зареєстрована в будинку з 1984 року . Відповідачка ОСОБА_3 є його донькою та також зареєстрована у його будинку , з якого добровільно виїхала , створила власну сім»ю, проживає окремо. Поважні причини не проживання відповідачів у будинку відсутні. Будь-які домовленості або ж договір стосовно проживання відповідачів у його будинку між ними також відсутні.

З посиланням на норми статтей 391, 405 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК України, просив визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: м. Кіровоград, вул.Ломоносова, 22.

Відповідач ОСОБА_3В . в суді позов не визнала, у його задоволенні просила відмовити, так як у будинку з батьком не проживають із за неприязнених стосунків та відсутності нормальних у будинку умов проживання. Разом з цим, її мати ОСОБА_2 є інвалідом , а позивач відмовляється за нею доглядати, вони змушені проживати в іншому житловому приміщенні .

Представник відповідачки ОСОБА_4 в судовому засіданні також позов не визнав, у його задоволенні просив відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, з наступного.

Судом встановлено , що сторони в справі, зокрема ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10 грудня 1983 року (а.с.6).

Від шлюбу народилась ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, яка після одруження змінила прізвище на ОСОБА_3.

З 29.02.1984 року у будинку №22 по вулиці Ломоносова в м. Кіровограді зареєстрована -ОСОБА_4, з 15.11.2000 року - ОСОБА_3 ( а.с. 16, 24, 28).

Право власності позивача на 13/25 часток житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд за №22 по вулиці Ломоносова в м. Кіровограді виникло на підставі виданого 20 травня 2016 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_5 , матері позивача, яка померла в серпні 2015 року , реєстраційний номер №3-218 ( а.с. 10). Зазначене також підтверджено Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ( а.с. 11-12).

Разом з тим , з»ясовано, що на момент реєстрації відповідачів у зазначеному житловому приміщенні , власником 13/25 часток будинку була мати позивача ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя.

З встановлених обставин справи вбачається, що спірні правовідносини врегульовано ст. 9,156 ЖК України , ст. 405 ЦК України.

Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід'ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Фізична особа може мати кілька місць проживання ( ч.6 ст.29 ЦК України). Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу, відповідно до якої до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Таким чином, при розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщенні понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач в позовній заяві посилається на те, що відповідачі фактично не проживають в належному йому будинку з 2000 року, власником якого він став тільки 20.05.2016 року , в суд з позовом звернувся 05 січня 2017 року , тобто на час звернення з позовом до суду встановлений ч.2 ст.405 ЦК України строк не проживання понад один рік позивачем не дотримано.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України, ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

В обґрунтування позовних вимог позивач надав , як докази не проживання відповідачів у спірному будинку чотири акти , затверджених головою квартального комітету №7 (а.с.47-50).

Проте, суд критично відноситься до наданих позивачем письмових доказів, оскільки в актах не зазначено, з якого саме часу відповідачі не проживають у будинку та не наведено причин його непроживання. У актах відсутні відомості про те, чи обстежувався або оглядався будинок, відсутні відомості, на підставі яких об»єктивних даних встановлено факт тривалого непроживання відповідачів та відсутність їх особистих речей. В судовому засіданні свідки не допитувалися, обставини викладені в актах, не перевірялися.

Разом з цим, відповідачі на спростування позиції позивача подали два акти про встановлення фактичного їх проживання у спірній частині будинку за підписами тих же сусідів, які буди зазначені у актах позивача- Горкавченко , Трачук, голови Будулатій , якими встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_2 постійно проживають за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2 , але з серпня 2016 року не проживають по причині того, що ОСОБА_1 не впускає їх до помешкання та не може забезпечити належний догляд своєї дружини ( а.с. 51-52).

Таким чином , оскільки позивач не надав доказів того , що відповідачі вселялися у будинок не як члени сім»ї , та відсутні без поважних причин понад один рік, позов задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 16, 391, 405 ЦК України, ст. ст.3,10,11,60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: місто Кіровоград, вул. Ломоносова, 22 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Кіровоградської області, через суд першої інстанції.

Суддя Кіровського О. В. Бершадська

районного суду

м.Кіровограда