Справа № 460/4166/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 червня 2017 року Залізничний районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря Обертас Н.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором,

встановив:

Позивач звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути із відповідача суму коштів, належну позивачу внаслідок повного виконання ним взятих на себе перед відповідачем зобовязань за договором про надання послуг з організації ремонту автомобіля у розмірі 36452,29 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.12.2014 року, отримавши телефонний дзвінок від свого сина ОСОБА_5 про вчинення ним дорожньо-транспортної пригоди у м.Львові на вул.Ясна, 2, він прибув на вказане місце, де зясувалось, що внаслідок ДТП, вчиненого з вини його сина, було пошкоджено автомобіль «Део Ланос», номерний знак НОМЕР_1, який належав на праві власності відповідачу ОСОБА_4 Під час розмови із відповідачем, на місці вчинення ДТП, останній запропонував йому, як батькові особи, яка вчинила ДТП, оплатити ремонт пошкодженого автомобіля та вартість придбаних для ремонту деталей з наступним їх відшкодуванням на підставі підтверджуючих документів. Письмової угоди між ними не укладалось, оскільки в усному порядку було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, які позивач виклав у позовній заяві, та вважає вказаний договір таким, що прирівнюється до договору про надання послуг. Надалі, ним, було виконано свою частину домовленості, що підтверджується низкою товарних чеків та актів виконаних робіт на загальну суму 36452,29 грн., які додані до позовної заяви. Водночас, від страхової компанії, у телефонному режимі, позивач дізнався, що сума страхового відшкодування виплачена ОСОБА_4 у повному обсязі. Однак відповідач, 02.07.2015 року, без належного відшкодування позивачу понесених витрат на ремонт авто та купівлю деталей, таємно забрав своє авто із приватної стоянки, чим, на думку позивача завдав останньому шкоди у розмірі 36452,29 грн. Вказане і стало підставою для звернення із позовом до суду.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити.

Представник відповідача у письмових запереченнях та усних поясненнях в судовому засіданні проти позову заперечив, зазначивши, що справді 29.12.2014 року ОСОБА_5, керуючи автомобілем, що належав на праві власності позивачу ОСОБА_6, завдав ушкоджень автомобілю відповідача ОСОБА_4 Вина ОСОБА_5 підтверджується постановою Яворівського районного суду Львівської області від 03.02.2015 року у справі №460/126/15-п. Водночас сам позивач цього ж дня, як власник джерела підвищеної небезпеки, добровільно погодився відшкодувати заподіяні збитки, а саме провести ремонт ушкодженого автомобіля відповідача за власний кошт. Ані домовленості про відшкодування вартості такого ремонту, ані будь-якого усного правочину сторонами укладено не було, а відтак і відсутні будь-які договірні правовідносини, за якими могла би бути стягнута заборгованість. Поряд з цим, належного відшкодування завданих збитків позивачем здійснено не було, оскільки він не відновив автомобіль відповідача до справного технічного стану, що підтверджується, зокрема, калькуляцією № КА-303820 від 27.11.2015 року та звітом про визначення вартості прямого збитку завданого власнику КТЗ, складеного СПД ОСОБА_7 Більше того, неналежним ремонтом позивач завдав відповідачу збитків на суму більшу, аніж та, яку він просить стягнути. Таким чином, позивач у своїй позовній заяві вимагає стягнення коштів за неіснуючим договором та при наявності неякісно проведеного ним же ремонту. Зважаючи на це, а також враховуючи те, що надані позивачем товарні чеки не є належними доказами понесення останнім будь-яких витрат в розумінні Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», а надані позивачем акти виконаних робіт взагалі не являються розрахунковими документами у розумінні чинного законодавства, представник відповідача просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі.

Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Зі змісту ст.3 ЦК України вбачається, що загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до положень ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Право на судовий захист передбачається ст. 55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст. 16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 29.12.2014 року ОСОБА_5 о 06 год. 30 хв. на вул.Яснева, 1 у м.Львові, керуючи автомобілем марки «Мерседес Бенц», номерний знак RJA 45134, не вибрав безпечної швидкості руху, не врахував дорожньої обстановки, не впорався з керуванням, внаслідок чого здійснив зіткнення із припаркованим автомобілем марки «Деу Ланос», номерний знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_4, чим завдав автомобілям технічних пошкоджень. Вказане встановлено постановою Яворівського районного суду Львівської області від 03.02.2015 року у справі №460/126/15-п, а також знаходить своє підтвердження у поясненнях сторін та показах свідків.

Обгрунтовуючи заявлені вимоги позивач вказує на те, що 29.12.2014 року, після дзвінка свого сина ОСОБА_5, він прибув на місце вчинення ДТП, де під час розмови із відповідачем при свідках з обох сторін, вони, в усній формі, уклали договір про надання послуг. Згідно з цим договором, ОСОБА_1, зокрема, зобовязувався самостійно організувати ремонт автомобіля, що включало в себе оплату виконаних ремонтних робіт та вартості придбаних деталей для такого ремонту, а ОСОБА_4, в свою чергу, зобовязувався відшкодувати йому, як посередникові, всі фактично понесені ним витрати за час виконання домовленостей (вартість ремонтних робіт, вартість деталей та матеріальних цінностей, придбаних ним, як посередником).

Дані доводи позивача в судовому засіданні підтвердив свідок ОСОБА_5, проте його показання в цій частині є нечіткими, суперечливими, а відтак оцінюються судом як сумнівні. Крім цього, вони спростовуються показаннями інших свідків. Зокрема, свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пояснили, що вони були особисто присутніми 29.12.2014 року при розмові між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 При цьому, ОСОБА_1 запропонував ОСОБА_4 відремонтувати пошкоджений автомобіль за власний кошт до дня народження останнього. Водночас, жодних угод при цьому не укладалось та жодних домовленостей про відшкодування вартості ремонту чи інших витрат позивача із сторони відповідача не було.

Поряд з цим, свідок ОСОБА_10 зазначив, що, наскільки йому відомо, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мали домовленість між собою у день вчинення ДТП про ремонт автомобіля, однак, хто був ініціатором домовленості і її деталі йому невідомо.

Жодних інших доказів на підтвердження власної позиції позивачем не надано.

Відповідно до положень ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору, справедливість, добросовісність та розумність, які повинні бути дотримані сторонами при укладенні договору.

Відповідно до ч. 1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з положеннями ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Частина 1 ст. 206 ЦК України передбачає, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно із ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст.901 ЦК України).

А відтак договір про надання послуг є складним зобов'язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов'язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов'язку; по-друге правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Стаття 58 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У п.12 Постанови Пленум Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказується, що не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено факту укладення між сторонами угоди про надання послуг з організації ремонту автомобіля, з умовою про відшкодування відповідачем позивачу вартості фактично понесених витрат на виконання ремонтних робіт пошкодженого автомобіля ОСОБА_4 та вартості придбаних деталей для такого ремонту.

Окрім цього, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦКУ, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ст. 1188 ЦКУ, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Як уже зазначалось вище, факт заподіяння шкоди з вини ОСОБА_5 підтверджується постановою Яворівського районного суду Львівської області від 03.02.2015 року. Водночас, той факт, що автомобіль «Мерседес Бенц», номерний знак RJA 45134, який здійснив зіткнення із автомобілем відповідача, належить на праві власності ОСОБА_1 позивачем не заперечувався.

Таким чином, позивач, як особа, що є власником джерела підвищеної небезпеки, був зобовязаний відшкодувати шкоду, заподіяну таким джерелом підвищеної небезпеки відповідачу. При цьому, обовязок відшкодування такої шкоди покладено на нього чинним законодавством незалежно від того, чи була його цивільна відповідальність застрахованою.

Вказане, як правильно зазначає представник відповідача, узгоджується із позицією пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленою у п. п. 16 постанови «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 року № 4: «оскільки відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється як з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди, так і захисту майнових інтересів страхувальників, враховуючи положення статті 1194 ЦК, питання про відшкодування шкоди самою особою, відповідальність якої застрахована, вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та виконання чи невиконання нею передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV обов'язку щодо письмового надання страховику, з яким укладено відповідний договір (у передбачених випадках Моторному (транспортному) страховому бюро України, далі - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого зразка».

Сам же позивач у своїй позовній заяві визнає, що він надав свою добровільну згоду на відшкодування збитків, завданих відповідачу шляхом відновлення пошкодженого автомобіля та приведення його до попереднього стану (ремонту).

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, страхова компанія ПрАТ СК «ПЗУ Україна», оцінила розмір завданої внаслідок ДТП шкоди в 36570,81 грн. Згідно наданих позивачем товарних чеків та актів виконаних робіт, загальна вартість робіт з ремонту пошкодженого автомобіля та деталей для такого ремонту становила 36452,29 грн. Поряд з цим, як вбачається із наявних у матеріалах справи протоколу огляду транспортного засобу № 25/15 від 27.02.2015 року, калькуляції № КА-303820 від 27 листопада 2015 року та звіту про визначення вартості прямого збитку завданого власнику КТЗ, складеного СПД ОСОБА_7, а також згідно показів свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_7, проведений за рахунок позивача ремонт не був виконаний належним чином, внаслідок чого пошкоджений автомобіль НОМЕР_2 не було приведено у стан, придатний до експлуатації.

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов'язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Інші доводи позивача і його представника висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному, субєктивному трактуванні ними фактичних обставин справи і норм матеріального права.

Положеннями ч.1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Таким чином, враховуючи все вищенаведене, оцінюючи докази у справі в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак, у задоволенні його позову необхідно відмовити.

Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості в розмірі 36452,29 грн. за договором про надання послуг з організації ремонту автомобіля відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: С.Ю. Колодяжний