Справа № 481/825/17
Провадж.№ 2/481/389/2017
Р І Ш Е Н Н Я
іменем У К Р А Ї Н И

06.09.2017 року Новобузький районний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Уманської О.В., за участю секретаря Кузьміної Н.П., представників позивача Пагурець-Іноземцевої Н.А. та Кушнір О.А., представника відповідача Колодяжної Ю.А., представника третьої особи М`якенького С.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Нового Бугу, Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго», третя особа: Новобузький районний військовий комісаріат про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку,
встановив:
Позивач ОСОБА_2 , через свого представника ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом про поновлення на посаді інженера ПАТ «Миколаївобленерго». На обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначила, що з 03.04.2017 року працювала на посаді інженера енергоінспекції філії м. Миколаєва Центрального округу ПАТ «Миколаївобленерго». Наказом міністра оборони України № 400 від 15.06.2017 року позивача було призвано на військову службу як офіцера запасу строком на 18 місяців. На виконання вказаного наказу Міністра оборони України Новобузьким районним військовим комісаріатом за місцем роботи позивачки ПАТ «Миколаївобленерго» було надіслано листа від 16.06.2017 року № 1235 «Про призов на військову службу» відповідно до якого роботодавцю було доручено вручити позивачці повістку про призов на військову службу та забезпечити збереження за позивачкою на час служби місця роботи та середнього заробітку. Однак позивачу стало відомо, що її було звільнено з роботи згідно з п. 3 ст. 36 КЗпП України. Вважає вказане звільнення незаконним, оскільки подавалася заява не про звільнення, а про увільнення від роботи на період проходження військової служби. Також за нею зберігається місце роботи, посада та заробіток відповідно до ч.3 ст. 119 КЗпП України. А тому просила суд скасувати наказ про її звільнення та поновити його на роботі.

В судовому засіданні представники позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заявлені вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнала, вказавши, що позивача було призвано не у зв`язку з мобілізацією, а за призовом осіб офіцерського складу та позивач призваний не в особливий період, а фактично в мирний час, оскільки особливий період діяв лише протягом строків мобілізації, вказаних у відповідних Указах Президента, а воєнний час не вводився, а тому на позивача гарантії, передбачені ч.3 ст. 119 КЗпП України не поширюються. Вважаючи, що позивача звільнено з посади законно, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову.

Вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши наявні в справі матеріали (трудову книжку ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 ; копію витягу з наказу міністра оборони України від 15.06.2017 року № 400; копію повідомлення ПАТ «Миколаївобленерго» від 21.06.2017 року № 06/39-421; копію наказу про припинення трудового договору №862-К від 19.06.2017 року), суд, розглянувши спір між сторонами в межах заявлених позовних вимог та доказів, наданих сторонами, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і необхідність часткового задоволення позову про поновлення позивача на роботі.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 з 03.04.2017 року перебувала з відповідачем у трудових відносинах та працювала у філії м. Миколаєва Центрального округу ПАТ «Миколаївобленерго» на посаді інженера енергоінпекції.

Наказом міністра оборони України від 15.06.2017 року № 400 ОСОБА_2 призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу до Збройних Сил України строком на 18 місяців та призначено слухачем 1 курсів перепідготовки та підвищення кваліфікації національної академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного.

Наказом генерального директора ПАТ «Миколаївобленерго» № 862-к від 19.06.2017 року ОСОБА_2 звільнено з займаної посади відповідно до п.3 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту -на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Оскільки позивача призвано на військову службу за призовом осіб офіцерського складу і даний вид військової служби передбачений в переліку, що міститься в ч.3 ст. 119 КЗпП України, то на позивача поширюються закріплені в даній нормі гарантії на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичного звільнення позивача з військової служби.

Тому суд не погоджується з позицією відповідача щодо того, що гарантії, встановлені ч.3 ст. 119 КЗпП України поширюються лише на призов під час мобілізації, а на призов позивача не поширюються.

Вирішуючи питання про те, чи був призваний позивач протягом дії особливого періоду, суд враховує процитовані вище норми що визначають суть особливого періоду та початок його перебігу, проте не визначають закінчення такого періоду.

А тому висновок про закінчення особливого періоду слід формувати з урахуванням вказаних в законі визначень особливого стану, мобілізації, демобілізації та змісту указів Президента України, який уповноважений оголошувати такі стани, а також уповноважений своїми указами вводити в дію відповідні рішення Ради Національної безпеки та оборони України.

При цьому, суд визнає загальновідомим факт ведення військових дій на території України до теперішнього часу, у зв`язку з чим особливий період, про який йде мова в ч.3 ст. 119 КЗпП України, закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, а тому відсутні підстави вважати, що призов позивача є призовом у мирний час. Більш того, військові дії не закінчені, а тому відбудовні дії, які вказані у законодавчому визначені особливого періоду як кінцевий етап особливого періоду, ще навіть не починались.

Періоди ж, на які посилається відповідач у своїх запереченнях, є періодами мобілізації, а не періодами особливого стану.

Враховуючи те, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду і до того ж законом не визначено чіткого порядку його припинення, а в Україні такий період розпочався 18.03.2014 року за Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року №303/2014 і триває по даний час, тому суд приходить до висновку про незаконність звільнення ОСОБА_2 з роботи у зв`язку з її призовом на військову службу за призовом осіб офіцерського складу в особливий період.

Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Із ст. 11 ч.1 ЦПК України слідує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В супереч вказаним нормам, відповідачем не доведено законність звільнення позивача з посади, оскільки звільнення з роботи позивача, яка проходить військову службу за призовом осіб офіцерського складу,відбулося саме в особливий період.

Таким чином, відповідачем не доведено правомірність звільнення позивача із займаної посади.

За таких обставин, позивача звільнено всупереч положень закону без достатніх на те підстав, тому позовні вимоги про її поновлення на роботі є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Крім того, відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України поновлення позивача на роботі є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, з 19.06.2016 року по день ухвалення судом рішення - 06.09.2017 року, що становить 56 робочих днів. При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами. Згідно пунктів 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Як вбачається з довідки відповідача №03/862 від 29.08.2017 року за два останніх місяця роботи позивача (квітень і травень 2017 року) середньоденна заробітна плата дорівнює 272,93 грн., а компенсація середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, становить 15284,08 грн. (272,93 грн. х 56 днів).

Отже, з відповідача на користь позивач підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 15284,08 грн.

Підстав для виплати позивачу середнього заробітку наперед до дня фактичної демобілізації не має, так як його нарахування та виплата повинна відбуватися на підставі статті 115 КЗпП України та Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, признаних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національної безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) ведення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у звязку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у звязку з прийняттям на військову службу за контрактом, затвердженого постановою КМУ від 04 березня 2015 року № 105, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині задоволенню не підлягають.
Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору - з відповідача на користь держави підлягає стягненню 640 грн. судового збору відповідно до ставок, визначених п.п.1.2 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір".
Керуючись ст.ст.10,11,57-60,208,209,213 215,218 ЦПК України, суд,
вирішив:
Позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Миколаївобленерго», третя особа: Новобузький районний військовий комісаріат про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку задовольнити частково.
Визнати незаконним звільнення ОСОБА_2 з посади інженера енергоінспекції філії м. Миколаєва Центрального округу.
Поновити ОСОБА_2 на посаді інженера енергоінспекції філії м. Миколаєва Центрального округу з 19 червня 2017 року.
Стягнути з Публічного акціонерного Товариства "Миколаївобленерго" на користь ОСОБА_2 заробітну плату за час вимушеного прогулу, без відрахування обов`язкових платежів і зборів, за період з 19.06.2017 року по 06.09.2017 року у розмірі 15284 ( п`ятнадцять тисяч двісті вісімдесят чотири) грн 08 коп.
Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі у ПАТ «Миколаївобленерго» на посаді інженера з 19 червня 2017 року.
Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення із ПАТ "Миколаївобленерго" на користь ОСОБА_2 середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць.
Стягнути з Публічного акціонерного Товариства "Миколаївобленерго" на користь держави судовий збір у сумі 1378 грн.
На рішення суду першої інстанції може бути подано апеляційну скаргу в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Новобузький районний суд Миколаївської області протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: