Справа№592/3271/17
Провадження №2/592/1157/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року м.Суми

Ковпаківський районний суд м. Суми в складі :

головуючого - судді Корольової Г.Ю.,

при секретарі Строколіс В.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищеозначеним позовом і свої вимоги обґрунтовує тим, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем з 15.08.1964р. по 29.09.2006 р., а звільнений з роботи за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію. Працював за професією котельника.

Згідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання від 28.09.1998 року позивачу встановлені професійні захворювання: сенсоневральна туговухість 2 ст. професійного характеру (основний діагноз). ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба 11 ст. НК 1 ст. Поперековий остеохондроз хребта. Хронічний риносинусит з поліпозом (стан після поліпотомії носа (Супутній діагноз).

У п.16 акту встановлено, що професійні захворювання працівника виникли через недосконалість технологічного процесу, відсутність індивідуальних засобів захисту органів слуху, а у п.19 цього акту зазначено, що роботодавець не забезпечив виконання вимог ГОСТ 12.1.003-83 «ССБТ».

24.11.2014 року ОСОБА_1 МСЕК встановлено 25% стійкої втрати працездатності внаслідок професійних захворювань, безтерміново.

Згідно ст. 6, 13 Закону України «Про охорону праці», умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, обладнання і інших засобів виробництва повинні відповідати вимогам законодавства, роботодавець повинен створити на робочому місці умови праці відповідно вимогам нормативно - правових актів. Але роботодавець не виконав покладені на нього законом обов'язки.

Умови праці, внаслідок яких у працівника виникли професійні захворювання та що потягли за собою втрату професійної працездатності на 25%, заподіяли йому моральну шкоду, яку оцінює у сумі 25 000 грн. і обґрунтовує втратою здоров»я ОСОБА_1 та моральними стражданнями, порушенням нормальних життєвих зв'язків та звичок, що потребує додаткових зусиль для організації життя, необхідністю придбання медпрепаратів та ліків.

Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя та здоров'я визнаються в Україні є найвищою соціальною цінністю. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов'язком держави.

Враховуючи зазначене, а також відповідно ч. 2 ст. 153, ст. 237-1 КЗпП України, просить ухвалити рішення, яким :

-стягнути на користь ОСОБА_1 з відповідача 25 000 грн. на відшкодування спричиненої йому моральної шкоди у зв»язку з профзахворюваннями.

У судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_2 заявлені вимоги підтримав з зазначених вище підстав.

Представник відповідача - ПАТ „СМНВО ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала з тих підстав, що моральна шкода повинна підтверджуватись медичними документами , яких позивачем суду не було надано, крім того, згідно Правил Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою КМУ від 23.06.1993 р. № 472 , які були чинні на час встановлення позивачу втрати працездатності, діяли обмеження щодо сум відшкодування моральної шкоди, які суд має враховувати при винесенні рішення. Просила у позові відмовити.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає,що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Верховний Суд України в п. 5 постанови Пленуму № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснив, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Стаття 173 КЗпП України в редакції, що діяла на час встановлення позивачу за висновком МСЕК стійкої втрати працездатності, покладала на власника або уповноважений ним орган обовязок з відшкодування працівнику шкоди, заподіяної йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням трудових обовязків.

Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР, чинному на момент виникнення у позивача права на відшкодування шкоди, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Згідно зі ст. 450 ЦК УРСР організації і громадяни, діяльність яких пов'язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов'язку доказування та зобов'язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Судом встановлено, що позивач із серпня 1964 року по 29 вересня 2006 року знаходився в трудових відносинах з відповідачем.

19 вересня 1997 об 20 годині 30 хвилин , під час виконання позивачем трудових обовязків , стався нещасний випадок, внаслідок якого ОСОБА_1 було травмовано та він отримав тілесні ушкодження, про що 23 вересня 1997 року було складено акт № 66 про нещасний випадок (форма Н-1).

За даними медичних документів у звязку з отриманою на виробництві 19.09.1997 р. травмою позивач втратив 30% професійної працездатності, що підтверджується випискою з акту огляду МСЕК від 19.05.1998р.

Таким чином, судом встановлено, що позивач одержав виробничу травму і частково втратив працездатність внаслідок діяльності, повязаної з використанням відповідачем механізмів, що є джерелом підвищеної небезпеки. При цьому будь-які докази, які б свідчили про те, що нещасний випадок стався внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, у справі відсутні.

Констатуючи наявність факту заподіяння моральної шкоди, суд керується критеріями загальнолюдських цінностей і виходить з розуміння того, що втрата працездатності сама по собі, поза всяким сумнівом, пов'язана з душевними стражданнями. По суті при ушкодженні здоровя моральні страждання презюмуються і за законом підлягають компенсації, в тому числі й грішми.

Порядок і умови відшкодування шкоди заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням трудових обовязків регулювалися Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженимипостановою КМУ від 23.06.1993 р. № 472 (далі - Правил) відповідно до пункту 38 яких право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Згідно повідомлення №284 про професійне захворювання від 07.09.1998 року Міністерства здравоохорони України Харьківського НІІ ТТ і ПЗ під час лікування і обстеження ОСОБА_1 у клініці інституту виявлені зазначені вище захворювання відносяться до професійних. А найменування факторів виробничого середовища та трудового процесу, що спричинили такі захворювання, є недосконалість технологічного процесу, відсутність індивідуальних засобів захисту органів слуху. Зазначені обставини підтверджуються медичним висновком профпатологічної лікарсько-експертної комісії лікувального закладу, повідомленням Форми №388-У від 07.09.1998 року /а.с.9,10,12. /.

На підставі повідомлення про професійне захворювань форми №388-У від 07.09.1998 року, 28.09.1998 р. на підприємстві Сумське АО ім. Фрунзе складений акт розслідування хронічного професійного захворювання за формою П-4. Згідно висновку комісії , професійні захворювання у ОСОБА_1 виникли у зв'язку з недосконалістю технологій, неефективністю застосування засобів індивідуального захисту. Згідно п.п. 17, 19 ОСОБА_2 , причиною профзахворювань працівника є шкідливі фактори умов його праці : проведення робіт в умовах підвищених рівнів виробничого шуму, пилу, фізичного перенапруження ; не виконання роботодавцем вимог ГОСТ 12.1.003-83 «Шум. Загальні вимоги безпеки /а.с. 11/.

14.01.2014 року ОСОБА_1 вперше на МСЕК встановлено 20% стійкої втрати працездатності внаслідок професійних захворювань , безстроково, що вбачається з акту №1 від 14.01.2000 року /а.с. 43-46/.

Відповідачем не надано суду безсумнівних доказів того, що професійні захворювання отримані працівником з його вини - невиконання чи ігнорування вимог законодавства щодо забезпечення безпечних умов праці, а також що ці професійні захворювання отримані ним при роботі у шкідливих виробничих факторах на інших підприємствах або сталися у зв'язку з непереборною силою.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати (ч. 2ст. 440-1 ЦК УРСР).

Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розяснено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Пунктом 9 вказаної постанови роз'яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Згідно з Перехідними положеннями Податкового кодексу України (пункт 5 підрозділу 1 розділу XX), якщо норми інших законів містять посилання на неоподатковуваний мінімум доходів громадян, то для цілей їх застосування використовується сума в розмірі 17 гривень, крім норм адміністративного та кримінального законодавства в частині кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень, для яких сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.

Отже, неоподатковуваний мінімум доходів громадян на час розгляду справи дорівнює 17 грн.

З урахування наведеного, виходячи з принципів розумності, поміркованості, співмірності й справедливості, суд в передбачених законом межах вважає за можливе стягнути з відповідача на відшкодування завданої позивачу моральної шкоди 2550 грн.

Суд не погоджується із ствердженнями представника позивача про збільшення відшкодування моральної шкоди з врахуванням підвіщення втрати працездатності позивачем у 2014 році на 5 відсотків, оскільки дослідивши довідку з ПАТ „Сумське машинобудівне науково-вирорбниче об'єднання про трудову діяльність ОСОБА_1, то починаючи з листопада 1999 року він припинив діяльність, пов'язану із шкідливими умовами праці та постійно був працевлаштованим до 2006 року, по день звільнення за власним бажанням.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до Закону України «Про судовий збір», судовий збір у даній справі за позовом про відшкодування моральної шкоди становить 640 грн.

Керуючись ст. ст. 5, 10, 60, 79, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. 173 КЗпП України, ст. ст. 440-1, 450 ЦК УРСР, Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою КМУ від 23.06.1993 р. № 472, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 2 550 гривень.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» на користь держави судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити за їх необґрунтованістю.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Сумської області через Ковпаківський районний суд м. Суми шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Г.Ю. Корольова