АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Перепелюк І.Б., Яремка В.В.

секретар: Окармус О.М.

за участю: позивача - ОСОБА_1, її представника - ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області, про зміну розміру аліментів та позбавлення батьківських прав, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1, третя особа - орган опіки та піклування Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області, про зміну розміру аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 21 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 в січні 2017 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області, про зміну розміру аліментів та позбавлення батьківських прав.

В обгрунтування позовних вимог зазначала, що 17 вересня 2008 року між нею та відповідачем укладено шлюб, від якого є дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 квітня 2014 року шлюб між ними розірвано. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року стягнуто з ОСОБА_4 на її користь аліменти у розмірі 2 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 14

____________________________________________________________________________________

Справа №713/63/17 Провадження № 22-ц/794/604/17 Головуючий у 1-й інстанції Пилипюк І.В.

Категорія:50 Доповідач Литвинюк І.М

лютого 2014 року.

Посилалася на те, що з моменту припинення сімейно-шлюбних відносин (кінець 2013 року) і до цього часу дитина проживає з нею та знаходиться на її повному матеріальному утриманні. Відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не цікавиться інтересами дитини, не приймає участі у її вихованні та ухиляється від надання матеріальної допомоги.

Просила позбавити відповідача батьківських прав та враховуючи реальний індекс інфляції, істотну зміну обставин, що впливають на визначення розміру аліментів, також просила збільшити розмір аліментів з 2 000 грн. до 3 200 грн..

Відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів.

Вказував на те, що в нього суттєво змінився матеріальний стан, є боргові зобов'язання в розмірі 245 000 грн.. З 30 грудня 2016 року його було звільнено з роботи і на даний час він безробітний. На його утриманні перебуває батько - ОСОБА_6, 1939 року народження, інвалід ІІ групи, хворіє та тяжке онкологічне захворювання та потребує постійної допомоги.

Оскільки він позбавлений можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, просив зменшити розмір аліментів з 2 000 грн. до 510 грн., але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 21 березня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Позбавлено ОСОБА_4 батьківських по відношенню до його неповнолітньої дочки ОСОБА_5

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

На рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 21 березня 2017 року ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити зустрічний позов та відмовити в задоволенні первісного позову.

Посилається на те, що суд не звернув уваги на його доводи та відмовив в задоволенні зустрічного позову та по суті зобов'язав його виплачувати аліменти в такому розмірі, в якому він не в змозі їх виплачувати взагалі. Суд першої інстанції безпідставно позбавив його батьківських прав, оскільки він ніколи не поводився жорстоко з дитиною та з колишньою дружиною, не застосовував насилля, не страждає алкоголізмом та не є наркозалежним, а позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_1 та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_4, суд виходив з того, що зміна прожиткового мінімуму, ріст інфляції, подорожчання товарів іноземного виробництва не можуть бути підставою для збільшення чи зменшення розміру аліментів. Відповідачем не надано жодних належних та допустимих доказів того, що ним виконано рішення Деснянського районного суду від 11 липня 2016 року про стягнення грошових коштів, що він утримує своїх батьків, утримує чи надає допомогу сину від першого шлюбу. Наявність боргових зобов'язань ОСОБА_4 не звільняє його від обов'язку належним чином утримувати дитину і не може бути підставою для зменшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Відповідач ухиляється від виконання обов'язків по вихованню дитини ОСОБА_5, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не цікавиться її життям, не займається її вихованням, не надає будь-якої матеріальної допомоги, аліменти з 2014 року не сплачує, що є підставою відповідно до ст.164 СК України для позбавлення батьківських прав.

Однак з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів повністю погодитись не може.

Згідно з частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Частиною 6 статті 19 СК України визначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з нормами статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, крім того, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, а також ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно з частинами 1-3 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ст. 164 СК України однією з підстав для позбавлення батьківських прав батьків є ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Згідно з п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками (п. 16).

Відповідно до п.18 Постанови, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Судом та матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 2008 року, який був розірваний рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 квітня 2014 року. Від шлюбу мають малолітню дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка знаходиться на утриманні позивача.

Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Вижницької РДА №01.34-1697 від 28 грудня 2016 року, з метою захисту законних прав та інтересів малолітньої ОСОБА_5, відповідно до протокольного рішення Комісії з питань захисту прав дитини від 23 грудня 2016 року №14, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно його малолітньої доньки ОСОБА_5, оскільки вихованням та доглядом малолітньої ОСОБА_5 займається її мати. Батько у вихованні та догляді за дитиною участі не приймає більше трьох років.

В матеріалах справи також міститься копія довідки-розрахунку №1192/12 від 05 вересня 2016 року, з якої вбачається, що заборгованість по аліментам згідно з виконавчим листом №2-2578 від 10 жовтня 2014 року, виданим Деснянським районним судом м. Києва, на 31 серпня 2016 року становить 59 938,10 грн.

Згідно з довідкою-розрахунком №1192/12 від 24 січня 2017 року, виданою Васильківським МР ВДВС ГТУЮ у Київській області, заборгованість по аліментам згідно з виконавчим листом №2-2578 від 10 жовтня 2014 року, виданим Деснянським районним судом м. Києва, на 31 грудня 2016 року становить 67 938,10 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

В своїх запереченнях на позов та в апеляційній скарзі ОСОБА_4 зазначав, що позивачка з дитиною проживають в м. Вижниця Чернівецької області, а він в Києві, що ускладнює їхні стосунки та відповідно стосунки з дитиною. Між ним та позивачкою склалися неприязні стосунки, що прямо вплинуло на його відносини з дочкою, яка проживає з ОСОБА_1

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав, судом першої інстанції не враховано, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Даних про те, що до відповідача раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, справа не містить.

Крім того, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч. 6 ст. 19 СК України).

Колегія суддів, враховуючи вимоги ч.6 ст.19 Сімейного кодексу України, не погоджується з рішенням органу опіки та піклування Вижницької РДА № 01.34-1697 від 28 грудня 2016 року, який міститься в матеріалах справи, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4, оскільки він суперечить інтересам неповнолітньої дитини, є недостатньо обґрунтованим, а тому не може бути беззаперечно прийнято колегією суддів до уваги.

Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до ст.18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Колегія суддів враховує напружений характер відносин між бувшим подружжям після розірвання шлюбу, що вплинуло і на участь батька у вихованні малолітньої дитини, а також те, що батько не бажає втрачати контактів із своєю дочкою і виключно в інтересах дитини необхідно надати можливість батькові та дочці налагодити їх родинні стосунки.

При цьому необхідно попередити відповідача про неприпустимість ухилення від участі у вихованні і утриманні дитини. Крім того, у разі небажання відповідача змінити своє ставлення до виконання батьківських обов'язків, ОСОБА_1 не позбавлена права повторно звернутися до суду з аналогічним позовом.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду 1-ї інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав по відношенню до дочки ОСОБА_5 слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Однак при розгляді справи встановлено, що ОСОБА_4 тривалий термін не спілкувалася, не цікавилася життям своєї доньки та не приймає участі у її вихованні.

З урахуванням зазначених доказів, які свідчать про неналежне виконання відповідачем батьківських обов'язків щодо виховання дитини, а також те, що заходи впливу до відповідача не вживалися, виходячи з інтересів дитини та особистих непорозумінь, які склалися між сторонами, враховуючи бажання батька спілкуватися з дочкою, колегія суддів вважає за необхідне попередити останнього про необхідність змінити ставлення до виховання дочки і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків, що відповідає положенню п. 18 Постанови.

Щодо доводів апелянта про зменшення розміру аліментів, колегія суддів приходить до висновку, що доводи ОСОБА_4, викладені в зустрічному позову та в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні належними доказами, а рішення суду в цій частині є законним і обґрунтованим.

Так, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 вересня 2014 року скасовано рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 серпня 2014 року та ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1, аліменти на утримання дочки - ОСОБА_5 в розмірі 2 000,00 грн. щомісячно, починаючи з 14 лютого 2014 року і до досягнення дитиною повноліття.

За вимогами ст. 192 СКУкраїни розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення стану здоров'я когось із них.

Аналогічне роз'яснення міститься у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів".

З аналізу статті 192 СК і наданих Пленумом Верховного Суду України роз'яснень вбачається, що зміна розміру аліментів є правом, а не обов'язком суду, тобто суд, виходячи з конкретних обставин справи, може задовольнити позов про зміну розміру аліментів (повністю або частково) або відмовити в задоволенні позову.

При цьому, стаття 192 СК України вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів лише за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із батьків.

Встановивши в ході судового розгляду справи відсутність у платника аліментів ОСОБА_4 передбачених ст.192 СК України підстав для зменшення розміру аліментів, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Доводи апелянта щодо підстав для зменшення розміру аліментів, а саме, відсутність постійного доходу, зобов'язання за рішенням суду, утримання батьків та сина, не свідчать про зміну матеріального або сімейного стану відповідача, дані обставини існували на час ухвалення рішення про стягнення аліментів і не відносяться до обставин, які у розумінні ст.192 СК України дають суду право для зменшення розміру аліментів.

Ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, надав їм належну правову оцінку та ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

Доводи апеляційної скарги в цій частині не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

З огляду на викладене, колегія суддів, з урахуванням вимог ст. 309 ЦПК України, вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав. В задоволенні цих вимог ОСОБА_1 слід відмовити та попередити ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В решті рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 21 березня 2017 року слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 21 березня 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області, про позбавлення батьківських прав скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Вижницької районної державної адміністрації Чернівецької області, про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Покласти на Службу у справах дітей Вижницької районної державної адміністрації контроль за виконанням ОСОБА_4 батьківських обов'язків щодо дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: