Провадження N2/200/407/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2017 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого, судді - Єлісєєвої Т.Ю.

при секретарі - Кузьминій С.Д.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора, третя особа управління служба у справах дітей Шевченківської районної у місті ради про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання правочину удаваним таким який є договором купівлі-продажу, визнання договору дарування недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 1984 року ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 Від шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мають дитину ОСОБА_1, 17.02.1988 р. н. (дівоче прізвище Яремко змінено у звязку із шлюбом). За час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 спільною працею та за рахунок спільних коштів, була придбана квартира № 30, яка розташована в корпусі 5 буд. 3 ж/м Тополя-2 в м. Дніпрі, яка в подальшому була приватизована всіма членами родини, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 26.01.1994 виданого виконкомом міської ради народних депутатів. 30 січня 2001 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_3 не порушував питання про поділ майна подружжя чи виділ частки з майна, що є у спільній власності. Судове рішення щодо виділу часток з спільної власності відсутнє. Згідно свідоцтва про право власності, частки співвласників не визначені, та в свідоцтві не зазначено, що квартира передається у спільну часткову власність. 17 грудня 2003 року ОСОБА_3 без згоди та дозволу ОСОБА_2, без дозволу органу опіки та піклування, оскільки на момент вчинення правочину ОСОБА_1 не досягла повноліття, подарував свою частину зазначеної квартири ОСОБА_4, відповідно до договору дарування, який засвідчений сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 17 грудня 2013 року.

12.06.2017 року представник позивачів доповнив підстави позову, щодо фактичного приховування відповідачами договору купівлі-продажу, оскільки за відчужену частину у спільній власності ОСОБА_3 отримав кошти. В заяві представник підтримав викладені в позові вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові, просив суд визнати квартиру № 30 яка розташована в корпусі 5 буд. 3 ж/м Тополя-2 в м. Дніпрі спільною сумісною власністю, визнати договір дарування ВВА 400844 реєстр 2-6910 від 17.12.2003 1/3 частки квартири № 30 що розташована в корпусі 5 будинку 3 на ж/м Тополя-2 в м. Дніпро між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з моменту його укладання удаваним, та таким який є договором купівлі продажу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як наслідок, визнати договір дарування ВВА 400844 реєстр 2-6910 від 17.12.2003 1/3 частки квартири № 30 що розташована в корпусі 5 будинку 3 на ж/м Тополя-2 в м. Дніпро між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на 1/3 частки квартири № 30 що розташована в корпусі 5 будинку 3 на ж/м Тополя-2 в м. Дніпро.

Позивачі в судове засідання не зявились, надали суду заяву про розгляд справи без їх участі, просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Представник Позивачів в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, до суду надав заяву про розгляд справи без його участі та визнання позовних вимог в повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явився, про дату слухання справи повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74-76 ЦПК України, причини неявки суду не відомі.

Третя особа - сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора, в судове засідання не з'явився, про дату слухання справи повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74-76 ЦПК України, причини неявки суду не відомі.

Третя особа управління служба у справах дітей Шевченківської районної у місті ради, в судове засідання не з'явився, про дату слухання справи повідомлений належним чином відповідно до вимог ст. 74-76 ЦПК України, причини неявки суду не відомі.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Як встановлено судом Позивач ОСОБА_2 та Відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу від 08.09.1984 з реєстраційним номером 942. Від шлюбу мають дитину ОСОБА_1 (дівоче прізвище Яремко), що підтверджується свідоцтвом про народження.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житлоАДРЕСА_1 що розташована в корпусі 5 будинку 3 на ж/м Тополя-2 в м. Дніпрві належить на праві спільної власності ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (Яремко) в рівних частинах, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 26 січня 1994 року.

17 грудня 2003 року Відповідач ОСОБА_3 подарував 1/3 частини зазначеної квартири Відповідачу ОСОБА_4, що підтверджується договором дарування від 17.12.2003 засвідченого державним нотаріусом сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою ОСОБА_5.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Згідно пункту 9 прикінцевих положень до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Цивільні відносини між сторонами виникли до набрання чинності ЦК України в редакції 2004 року та не стосуються випадків, встановлених пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень даного Кодексу, а тому до них необхідно застосовувати положення ЦК України в редакції 1963 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Цивільного кодексу України (в ред. 1963 р.) нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 48 Цивільного кодексу України (в ред. 1963 р.) недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 48 Цивільного кодексу України (в ред. 1963 р.) по недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Відповідно до ст. 59 Цивільного кодексу України (в ред. 1963р) угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Відповідно до ч. 3 ст. 224 Цивільного кодексу України (в ред. 1963р) до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227-ї цього Кодексу.

Відповідно до ст. 227 Цивільного кодексу України (в ред. 1963 р.) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», чинним на момент виникнення правовідносин, передача квартир, здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири, що дублюється п. 4 «Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України.

Як встановлено судом, у свідоцтві про право власності на житло від 26.01.1994 виданого виконкомом міської ради народних депутатів не визначена яка саме власність у співвласників, при цьому частки співвласників також не зазначені, окремо до суду з позовом про виділення часток, жодна сторона не зверталась.

Відповідно до норм ст. 112 ЦК України в редакції 1963 р., майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Відповідно до наявних в справі документів, частки у спільній власності, в даному випадку, не визначені.

Відповідно до ст. 60 СК України, в редакції на момент укладання правочину, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 65 СК України, в редакції на момент укладання правочину, передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно з інструкцією "Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 14.06.94 року N 18/5, яка була діючою на момент укладення договору дарування від 10.09.2001 року, пункт 34: угоди про відчуження або заставу майна, що є спільною сумісною власністю, які підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, підписуються всіма співвласниками цього майна або уповноваженими ними особами.

Статтею 128 ЦК України в редакції 1963 р. передбачено, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Згідно з частиною 2 статті 243 Цивільного кодексу України 1963 року, договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Як встановлено судом, до теперішнього часу ОСОБА_4 не має розпорядчого документу на вказане у договорі дарування майно та фактично не користується ним, а отже частка квартири у дарунок не прийнята.

Як вбачається з позовної заяви, та матеріалів справи, фактично між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 відбулась продаж-купівля частки квартири, яка належить ОСОБА_3. З метою приховати свої дії від інших співвласників та не надання привілеєвого права на купівля частки, Відповідачами було укладено договір дарування на користь ОСОБА_4.

Відповідно до вимог ст. 114 ЦК України в редакції 1963 р., при продажу частки в спільній власності сторонній особі решта учасників спільної часткової власності має право привілеєвої купівлі частки, що продається по ціні, за якою вона продається, і на інших рівних умовах, крім випадку продажу з прилюдних торгів.

В силу частини 2 статті 58 ЦК України в редакції 1963 р., в разі, якщо угода, укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Аналогічні положення містить ст. 235 ЦК України, відповідно до якої удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пленум Верховного Суду України у п. 25 постанови N 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що за удаваним правочином стаття (235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Воля сторін в удаваній угоді спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені угодою.

Відповідно до пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" N 3 від 28.04.78 року суд, встановивши, що угода, укладена з метою приховати іншу угоду, відповідно до частини 2 статті 58 ЦК України визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі.

Частиною 2 ст. 176 СК України, права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Згідно ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири).

Відповідно до ч. 2 ст. 177 СК України, чинним на день укладання правочину, при вчиненні одним із батьків правочинів щодо майна малолітньої дитини вважається, що він діє за згодою другого з батьків. Другий з батьків має право звернутися до суду з вимогою про визнання правочину недійсним як укладеного без його згоди, якщо цей правочин виходить за межі дрібного побутового.

Відповідно до Загальної декларації прав людини, кожна дитина має право на особливе піклування і допомогу.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно Конвенції про права дитини, держава зобовязана забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відчуження частки квартири полягало в обмеженні Позивача ОСОБА_1 (Яремко) в користуванні та розпорядженні займаної квартири без законних підстав, без дотримання передбаченого законом дозволу органу опіки і піклування.

Оскільки квартира № 30 що розташована в корпусі 5 будинку 3 на ж/м Тополя-2 в м. Дніпрі була набута ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за час шлюбу, приватизована на трьох осіб, які є її законними співвласниками і частики її не виділені, тому вона є спільною сумісною власністю. Враховуючі, що ОСОБА_2 не надала згоду на відчуження частики квартири, яка є спільною сумісною власністю, шляхом укладання договору дарування, не скористалась правом привілеєвої купівлі частки, Позивач ОСОБА_1 (Яремко) була неповнолітньою на момент складання Відповідачем ОСОБА_3 договору дарування, фактично відбулась купівля-продаж частки зазначеної квартири, відповідно у відповідача не було повноважень щодо укладання договору дарування своєї частки квартири № 30, тобто у нього не було достатнього обсягу цивільної дієздатності, у звязку з чим договір дарування є удаваним таким який є договором купівлі-продажу, і тому з наведених вище обставин договір дарування від 17.12.2003 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою ОСОБА_5 є недійсним.

При цьому, суд відмічає, що скасування державної реєстрації права власності на майно, що передане на виконання спірних правочинів, та відновлення в державних реєстрах записів про попереднього власника в повній мірі сприятиме відновленню порушених прав позивачів, а застосування таких способів захисту права кореспондується із приписами ст. 55 Конституції України, ст. 16 ЦК України та приписами ст. 26 ЗУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи скасовуються якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними.

На підставі вищевикладеного, статей 41, 58, 62, 64, 71, 76, 114, 128, 224 ЦК України (в редакції 1963 року), статей 355, 368, 372 ЦК України (в редакції 2004 року), статей 60, 65, 176, 177 Сімейного Кодексу України, керуючись постановою Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" N 3 від 28.04.78 року, керуючись статтями 10, 15, 60, 131, 212, 213, 214, 215, 216 ЦПК, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_2, ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа сьома Дніпропетровська державна нотаріальна контора, третя особа управління служба у справах дітей Шевченківської районної у місті ради про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання правочину удаваним таким який є договором купівлі-продажу, визнання договору дарування недійсним задовольнити в повному обсязі.

Визнати квартиру № 30 яка розташована в корпусі 5 буд. 3 ж/м Тополя-2 в м. Дніпрі спільною сумісною власністю.

Договір дарування від 17 грудня 2003 року частини квартири № 30 що розташована в корпусі 5 будинку 3 на ж/м Тополя-2 в м. Дніпро, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посвідчений сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрований в реєстрі за № 2-2910, визнати удаваним.

Визнати, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 17 грудня 2003 року було укладено договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири під номером 30 що розташована в корпусі 5 будинку 3 на ж/м Тополя-2 в м. Дніпро.

Визнати недійсним Договір дарування від 17 грудня 2003 року частини квартири № 30 що розташована в корпусі 5 будинку 3 на ж/м Тополя-2 в м. Дніпро, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посвідчений сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрований в реєстрі за № 2-2910.

Скасувати реєстрацію права власності за ОСОБА_4 на 1/3 квартири № 30 що розташована в корпусі 5 будинку 3 на ж/м Тополя-2 в м. Дніпро, від 11.08.2004 року.

Рішення може бути оскаржене на протязі десяти днів з дня його винесення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд міста Дніпропетровська.

Суддя Єлісєєва Т.Ю.