Апеляційний суд міста Києва
Справа № 754/7219/15-ц Головуючий у суді першої інстанції: Таран Н.Г.
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/99/7 Доповідач у суді апеляційної інстанції: Волошина В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Слюсар Т.А., Поливач Л.Д.

при секретарі Куркіній І.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діелектрик Тест» про стягнення грошових коштів.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

15.05.2015 позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діелектрик Тест» про стягнення грошових коштів та з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив суд стягнути з відповідача заборгованість за невиконаним договором купівлі-продажу товарів від 11.12.2014 в сумі 2686,83 грн., пеню в сумі 3143,59 грн., індекс інфляції в сумі 886,83 грн., 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України в сумі 25,84 грн., витрати на правову допомогу в сумі 2000,00 грн., в період з 13.05.2015 по 16.02.2016 індекс інфляції в сумі 146,42 грн., та 3 % річних відповідно до ст. 625 ЦК України в сумі 61,81 грн., витрати на правову допомогу у зв'язку з переглядом заочного рішення в сумі 1200,00 грн., витрати на правову допомогу у зв'язку з переглядом заочного рішення в сумі 1600,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він замовив у відповідача товар 11 грудня 2014 року на суму 2686,83 грн. та оплатив його вартість відповідно до рахунку - фактури та квитанції. Однак, станом на день подання позову відповідачем не було передано позивачу замовлений та оплачений товар та не повернуто грошових коштів, на звернення відповідач не реагує, на зв'язок не виходить. Тому він звернувся до суду за захистом порушеного права.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діелектрик Тест» про стягнення грошових коштів відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду ОСОБА_3 - представник ОСОБА_4 подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необгрутованість. Зокрема зазначала, що суд першої інстанції визнав встановленими недоведені обставини та надав неправильну оцінку доказам. При цьому вказувала, що всупереч вимогам закону відповідач не передав позивачу придбаний ним товар та не надав відповідні документи. Показання щодо проведених робіт по монтажу придбаного товару взагалі не відносяться до предмета доказування даної справи. Просила рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 305 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання особи, яка бере участь у справі, щодо якої немає відомостей про вручення їй судової повістки, або за її клопотанням, коли повідомлені нею причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог частини 3 статті 27 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 303-1 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги та статті 67 ЦПК щодо строків процесуальних дій, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін в останнє судове засідання, які належним чином про час та місце розгляду справи повідомлялись, такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін ( ч.1 п.1 ст. 307 ЦПК України).

Оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положеньст.57-66 ЦПК України.

Відповідно до вимог частини першої ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено факту невиконання відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу товарів та вказане спростоване показами свідка та наданими відповідачем доказами, що містяться в матеріалах справи.

З такими висновками суду слід погодитися, оскільки суд дійшов їх дотриманням вимог процесуального законодавства щодо всебічності й повноти з'ясування дійсних обставин справи, прав та обов'язків сторін в даних правовідносинах, належної правової оцінки наданих у справі доказів та норм матеріально права.

При ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вважав встановленими наступні обставини.

Так, у відповідності до рахунку-фактури №СФ- 0000210 від 10.12.2014 позивач замовив у відповідача товари на загальну суму 2686, 83 грн. (а.с. 6).

Згідно зазначеного рахунку-фактури, відповідач зобов'язався в разі оплати, поставити позивачу товар, а саме: стержень заземлювання - 8 шт.; наконечник заземлювача - 2 шт.; провід плаский 30x3,5 кв. м. - 30 м.; хомутик підключення - 2 шт.; антикорозійний бандаж - 1 шт.; елемент відокремлювання - 2 шт.; крестовий з'єднувач - 1 шт.; тримач дроту - 2 шт.

Відповідно до квитанції від 11.12.2014 позивачем оплачено товар (а.с.7).

Пред'являючи позов до суду позивач стверджував, що замовлені та оплачені товари йому так і не були доставлені та ніяким чином не передавались. Єдине, що зробив відповідач, це провів підготовчо-вимірювальні роботи. Були здійснені лише роботи, без замовлення товару.

Положенням п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

За приписом ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Отже, у відповідності до вимог цивільного законодавства України, між сторонами укладено договір, що підтверджується рахунком-фактурою та квитанцією.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов'язків.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: «Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк».

Частиною 2 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо строк (термін) виконання боржником не встановлений, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок в семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.01.2015 позивач звернувся до відповідача з вимогою про доставку замовленого та оплаченого товару або повернення грошових коштів.

Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов'язання або односторонню зміну його умов.

Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов'язання внаслідок розірвання договору.

У відповідності до п. 9 ст. 12, п. 7 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожен день затримки повернення грошей.

Вимог щодо розірвання договору позивачем не ставилося.

Тоді як, на спростування доводів позивача відповідачем надано лист від 14.01.2015 року за вих. № 28 адресований позивачу, в якому зазначено, що співробітниками Товариства з обмеженої відповідальністю «Діелектрик Тест» було доставлено товар відповідно до рахунку за адресою: АДРЕСА_1. Дані матеріали були змонтовані співробітниками підприємства в підготовлену траншею. Після монтажних робіт співробітники зробили фото змонтованих матеріалів.

Під час підготовки матеріалів, співробітники товариства не привезли з собою видаткову накладну, тому, що на об'єкт виїхали зі складу. Видаткову накладну вони повинні були отримати в офісі за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.142).

Також вказане підтверджується електронною перепискою між позивачем та відповідачем по справі з адреси ІНФОРМАЦІЯ_1., яка вказана самим позивачем в листі до Товариства з обмеженою відповідальністю «Діелектрик Тест» (а.с. 101-112).

В судовому засіданні в якості свідка був допитаний ОСОБА_5, з пояснень якого вбачається, що він працював на об'єкті позивача в с. Богданівка, Броварського р- ну. Прізвище власника земельної ділянки свідок не пам'ятає. На об'єкті допомагав робити роботи з заземлення. Приїжджав на об'єкт власним автомобілем, забирав штирі та стрічку, яка з'єднує штирі. На об'єкті була вирита траншея, в яку забивали штирі. Внаслідок того, що земля була мерзлою було важко забивати штирі. Коли проводилася робота, вона перевірялася та робилися фотознімки. Розрахунок проводився після перевірки зробленої роботи, в кінці роботи приїхав власник, перевірив виконану роботу та сплатив кошти.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи доведені.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволені позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності та необгрутованості рішення суду, недоведеності обставин, які суд вважав встановленими, надання неправильної оцінки доказам, що призвело до неправильного вирішення справи, не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав до скасування оскаржуваного рішення враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Стаття ст. 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорені або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Звертаючись до суду з позовом за захистом, позивач посилався на укладений договір купівлі-продажу товару з відповідачем, але доказів невиконання договору суду не надав. Навпаки, заперечуючи проти позову, відповідач надав докази виконання договору.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст. 16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач не спростував доводи відповідача щодо поставки товару, покази свідка щодо монтажу цього товару, а також схеми розміщення предметів заземлення.

Таким чином, всі висновки суду першої інстанції щодо безпідставності заявленого позову повно та послідовно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування указаних висновків суду, апеляційна скарга предстаника позивача не містить, в ході апеляційного розгляду представник позивача також не навів таких обставин та не надав суду належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України щодо порушених прав позивача і не зазначив про їх наявність.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторони позивача, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: