У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Рівненської області в складі :

Головуючого судді: Гордійчук С.О.

суддів: Боймиструка С.В., Хилевича С.В.

секретар судового засідання : Демчук Ю.Ю

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Рівному апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 06 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 06 червня 2017 року позовну заяву позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, повернуто позивачу.

В поданій на ухвалу суду апеляційній скарзі позивач вказує на її незаконність, оскільки ухвала постановлена з порушенням правил підсудності, так як відповідно до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року у спірних правовідносинах застосовується законодавство договірної сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Вважає, що вказаною Конвенцією передбачено можливість розгляду вказаної справи уповноваженими установами як України, так і Республіки Білорусь.

Зазначає, що судом не враховано стан її здоровя та нормич. 2 ст. 110 ЦПК України, згідно якої справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача.

Просить ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Повертаючи позов, для подання до належного суду, суд першої інстанції, керуючись вимогам ч. 1 ст. 109, ч. 1 ст. 110, ст.115 ЦПК України, виходив з того, що відповідач по справі проживає в Республіці Білорусь, а тому позовну заяву необхідно предявляти до відповідної уповноваженої установи цієї країни, що відповідає територіальній підсудності за місцем проживання відповідача.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Частиною 1 ст. 109 ЦПК України визначено, що позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Згідно ч.2 ст.110 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред'являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров'я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь-кого з них.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі ОСОБА_2 проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, а тому між сторонами виник спір про розірвання шлюбу, укладеного в Республіці Білорусь із іноземним елементом.

Загальні правила підсудності регулюються розділом ІІІ глави ІЦПК України.

Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (ст. 414 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно до ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, якщо подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України.

Разом з тим, статтею 20 Мінської Конвенції про правову допомогу та правові відносини в цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року, ратифікованої Верховною Радою України 10 листопада 1994 року та набула чинності для України 14 квітня 1995 року, яка застосовується у відносинах України з Республікою Білорусь передбачено, що якщо в частинах II-V цього розділу не встановлено інше, позови до осіб, які мають місце проживання на території однієї з Договірних Сторін, подаються, незалежно від їх громадянства, в суди цієї Договірної Сторони.

Вбачається, що шлюб між сторонами укладений на території Республіки Білорусь, а ОСОБА_2 на момент подачі позову проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1, тому позов слід предявляти у відповідний суд за місцем проживання відповідача на території Договірної сторони - Республіка Білорусь.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про можливість розгляду вказаної справи уповноваженими установами як України, так і Республіки Білорусь спростовуються вищенаведеним.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що договору про вибір підсудності справи згідно до ч. 2 ст. 110 ЦПК України і частин 2, 3 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» між сторонами не укладалося, спільних неповнолітніх дітей у сторін немає, що виключає право позивача на альтернативний вибір підсудності відповідності до ч. 2 ст. 110 ЦПК України.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що враховуючи стан здоровя позивача справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача, оскільки будь-яких доказів того, що ОСОБА_1 не може за станом здоров'я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача нею не надано, а судом таких доказів не здобуто. Подана позивачем довідка до акту огляду МСЕК від 20 березня 2017 року свідчить лише про протипоказання для неї важкої фізичної праці, роботи з порушенням режиму харчування, в нічний час, біля рухомих механізмів, з нахилами та не підтверджує неможливість ОСОБА_1 виїжджати чи пересуватися поза межами області чи межами держави.

Отже, твердження заявника про порушення судом норм процесуального права, а саме правила підсудності справи, є необґрунтованими.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвала постановлена з додержанням вимог закону, підстав для її скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею чинності.

Головуючий:

Судді: