У х в а л а

іменем україни

5 липня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Карпенко С.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Кадєтової О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2, до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди батька та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди матері за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2016 року ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2, звернулась до суду з позовом, який згодом уточнила, і остаточно просила надати дозвіл на виїзд за межі України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у її супроводі та без згоди батька ОСОБА_3 до Сполучених Штатів Америки і Республіки Австрія з 20 січня 2017 року по 20 січня 2018 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у шлюбі з ОСОБА_3 у них народилася дочка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу дочка залишилась проживати з нею за взаємною згодою сторін. За станом здоров'я дочка потребує постійного лікування за кордоном. Позивач вказує на те, що неодноразово зверталась до ОСОБА_3 з метою отримання нотаріально посвідченого дозволу на тимчасовий виїзд дочки, однак ОСОБА_3 такого дозволу не надав.

ОСОБА_3, заперечуючи проти позову, звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому просив надати дозвіл на виїзд за межі України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у його супроводі та без згоди матері - ОСОБА_1 до Сполучених Штатів Америки і Республіки Австрія з 20 січня 2016 року по 20 червня 2018 року.

Посилався на те, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2013 року розірвано шлюб між ним та ОСОБА_1 і визначено спосіб його участі у вихованні, спілкуванні з дочкою, а, відтак, він має право на виїзд за межі України без згоди матері. Крім того, ОСОБА_3 вказує, що не заперечує щодо виїзду за кордон дочки разом з матір'ю.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року, первісний позов задоволено, у задоволенні зустрічного відмовлено.

Надано дозвіл на виїзд за межі України ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері - ОСОБА_1 та без згоди батька - ОСОБА_3 до Сполучених Штатів Америки і Республіки Австрія з 20 січня 2017 року по 20 січня 2018 року.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний задовольнити.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2013 року розірвано.

У цьому шлюбі 17 жовтня 2009 року народилась ОСОБА_2, яка після розірвання батьками шлюбу проживає з матір'ю.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2013 року визначено способи участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, в тому числі, спільний відпочинок з дитиною двічі на рік під час зимових та літніх канікул за попереднім узгодженням деталей з матір'ю.

Також судами встановлено, що ОСОБА_2 хворіє на рецидивуючий синобронхіальний синдром та синдром Рефсума, що підтверджується довідкою Університетської клініки оториноларингології багатопрофільної лікарні м. Відня Австрія, яка є єдиною медичною установою в Австрії з багаторічним досвідом лікування цих захворювань; альтернативою є подальше лікування дитини у «Центрах рідкісних захворювань» у Сполучених Штатах Америки. Такі захворювання медичні установи України не лікують. У разі загострення хвороби (щонайменше, чотири рази на рік) протягом 24 годин дитина має розпочати курс стаціонарної терапії у лікарні.

У зв'язку з необхідністю виїзду дитини для лікування ОСОБА_1 неодноразово зверталась до нотаріуса з метою передачі батькові заяви про надання дозволу на виїзд їхньої дитини за кордон до м. Відня як безстроково до набуття дочкою 16-річного віку, так і на обмежений термін перебування дитини за кордоном, однак батько, отримавши такі заяви, згоди не надавав.

Ці обставини підтверджені свідоцтвами, посвідченими нотаріально.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно виходив з інтересів дитини, яка потребує лікування за кордоном, оскільки захворювання дитини не лікується в Україні, а також з того, що надання дозволу не позбавляє батька фактичного спілкування з дитиною, і обґрунтовано задовольнив позов. Крім того, у судовому засіданні судами також встановлено, що відповідач особисто знайомий з лікарем, який лікує дитину, і має можливість дізнаватися про періоди лікування дитини, а тому дійшли правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суди попередніх інстанцій виходили з того, що дитина не проживає з батьком, відповідно батько не має досвіду догляду за дитиною, зокрема, надання первинної медичної допомоги про загостренні хронічних захворювань, що може поставити під загрозу здоров'я дитини.

З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Так, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК Українибатьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та у їхньому супроводі, або у супроводі осіб, які ними уповноважені (ч. 2 ст. 313 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Рішення суду у випадку тимчасового виїзду за кордон має містити зазначення держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі. Аналогічне положення міститься у пункту 2 частини 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального права і правильним застосуванням норм матеріального права.

Посилання заявника на порушення його прав на спілкування з дитиною з підстав зміни країни проживання безпідставне. Зміст судових рішень свідчать про те, що питання виїзду на постійне місце проживання судами не вирішувалося, а періодичні виїзди дитини на лікування за кордон на права батька не впливають і їх не обмежують.

Посилання заявника на відсутність доказів його відмови у наданні дозволу на виїзд дитини за кордон спростовується змістом оскаржуваних судових рішень, які містять посилання на належні, допустимі та достовірні докази, досліджені у судовому засіданні, результати оцінки яких відображені у судових рішеннях.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні судів першої та апеляційної інстанції чи відкинуті ними, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу та про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені у касаційній скарзі доводи висновків судів не спростовують, рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2017 року та ухвала Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийС.О.Карпенко
Судді: О.І.Євтушенко О.В.Кадєтова