Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1459/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Кухарська Н. А.
Доповідач Карпенко О. Л.
УХВАЛА

Іменем України

05.09.2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Дьомич Л.М., Мурашко С.І.,

за участю секретаря Яковлевої Ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_4, про поділ квартири за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 8 червня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3 Позивачка обґрунтовувала свої вимоги тим, що з 6 червня 2005 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб. У подружжя народилося двоє дітей. В період шлюбу позивачка роботи не мала, але вела домашнє господарство, займалася доглядом і вихованням їх дітей. Матеріально забезпечував сім`ю відповідач. 6 червня 2014 року у шлюбі за спільні вони з відповідачем придбали квартиру АДРЕСА_1, але право власності на квартиру зареєстроване за відповідачем. Відповідач не визнає права дружини на частку у спільній сумісній власності і на початку 2016 року висилив з дитиною з квартири.

Посилаючись на вказані обставини позивачка просила суд, в порядку розподілу спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право приватної власності на ? частку квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 8 червня 2017 року позов задоволено. Суд пизнати, в порядку поділу спільної сумісної власності подружжя, за ОСОБА_2 право приватної власності на ? частину квартири АДРЕСА_1. Стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію судових витрат.

Відповідач оскаржив рішення суду в апеляційному порядку (а. с. 119 - 121). Просив скасувати оскаржене рішення і ухвалити нове, яким вимог ОСОБА_2 відмовити.

Відповідач посилається на незаконність і необґрунтованість рішення внаслідок порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Зокрема суд не врахував, що рішенням суду від 17 січня 2013 року у справі про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів було встановлено, що сторони доходів не мають, шлюбні відносини припинили. Поновлення шлюбних відносин мало місце на початку 2014 року, а квартира була придбана на початку червня 2014 року, однак проміжку часу між цими подіями було недостатньо для накопичення коштів для придбання у власність квартири. 1 травня 2014 року відповідач уклав договір позики коштів в сумі 270 000 грн., за які придбав квартиру та відремонтував її. Рішенням суду від 30 вересня 2016 року у справі про стягнення боргу на користь позичальника ОСОБА_6 кошти були стягнути лише з нього, а в позові до ОСОБА_2 відмовлено, тобто рішенням суд підтверджено, що квартира була придбана ним за особисті кошти і не може бути віднесена до спільної сумісної власності подружжя.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_6, яка залучена до часті у справі постановленою у судовому засіданні ухвалою Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 15 травня 2017 року (а. с. 59 - 60), також оскаржила рішення суду першої інстанції, просила скасувати його і ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_2 (а. с. 136 - 138)

В апеляційні скарзі третя особа підтримує доводи відповідача а також стверджує про відсутність у подружжя власних коштів на придбання квартири. Спірне майно придбане за особисті кошти відповідача. отримані ним в якості позики. Вважає, що рішення суду постановлене з неправильним застосуванням норм матеріального права та постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11.

Відповідач ОСОБА_3 особисто в судове засідання не з'явився.

Представники відповідача - ОСОБА_7 і адвокат Бордіян С.В. підтримали апеляційну скаргу відповідача а також визнали обґрунтованість доводів апеляційної скарги третьої особи.

ОСОБА_6 підтримала подану нею апеляційну скаргу, посилаючись на неправильні встановлення судом першої інстанції обставин справи та невідповідність висновків суду дійним обставинам справи.

Позивач ОСОБА_2 особисто в судове засідання не з'явилася, але її представник - адвокат Ведющенко В.В. заперечив проти доводів апеляційних скарг, стверджував про їх безпідставність, просив відмовити в їх задоволенні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін і пояснення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області вважає, що скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

У справі, законність і обґрунтованість судового рішення у якій перевіряється, суд першої інстанції встановив такі факти й обставини.

З 6 серпня 2005 року по 23 серпня 2016 рік сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі.

В шлюбі у сторін народилося двоє дітей: сини ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно договору купівлі-продажу від 6 червня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Кіровоградської області Українською Н.М., ОСОБА_3 купив у ОСОБА_13 і ОСОБА_19 квартиру за АДРЕСА_1. Продаж вчинено за 98819 грн., які покупець сплатив продавцям до підписання цього договору (а.с. 10 - 11).

За змістом п. 6 зазначеного договору вказаний договір укладається і квартира купується за письмовою згодою другого подружжя покупця - ОСОБА_2, справжність підпису якої засвідчена приватним нотаріусом Українського Н.М. 6 червня 2014 року.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_15 (а.с. 96) відповідно до ст. 65 СК України надала згоду своєму чоловіку, ОСОБА_3, придбати будь-який житловий будинок або квартиру, земельну ділянку та укласти договір купівлі-продажу засобом платежу за яким будуть гроші, як об'єкт спільної сумісної власності подружжя. Вона також стверджувала у заяві, що правочин відповідає інтересам їх сім`ї та спільному волевиявленню.

Згідно рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області у справі № 396/886/16-ц від 30 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 грудня 2016 року, стягнуто з ОСОБА_3, на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики від 1 травня 214 року в сумі 270000 грн., в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу відмовлено повністю (а. с. 51-52, 69-70).

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області у справі № 1116/3554/12 від 17 січня 2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання синів ОСОБА_10 і ОСОБА_11 в твердій грошовій сумі у розмірі 300 грн. на кожну дитину, щомісячно до їх повноліття (а.с. 66).

Правильність встановлення судом вказаних обставин справи особами, які беруть участь у справі не оспорюється.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірну квартиру було придбано сторонами по справі у період шлюбу за спільною згодою подружжя та для забезпечення потреб сім`ї у окремому житлі. У зв'язку з відсутністю переконливих доказів того, що на придбання квартири були витрачені кошти, які належали особисто відповідачу, суд дійшов висновку, що квартира є спільною сумісною власністю сторін по справі і їх частки у праві спільної сумісної власності є рівними.

За загальним правилом ч. 3 ст. 368 ЦК України, ст.і 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зокрема такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Ознаки майна, яке є особистою приватною власністю чоловіка або дружини закріплені в ст. 57 СК України.

Так відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Суд першої інстанції правильно виходив з того, що договір купівлі-продажу спірної квартири було укладено відповідачем в інтересах сім`ї, яка на час придбання власного окремого житла не мала.

З пояснень сторін та третьої особи вбачається, що сторони по справі проживали, як сім`я, у вказаній квартирі до 2016 року, тобто до часу припинення шлюбних відносин.

Доводи апеляційних скарг про те, що квартиру було придбано лише в інтересах відповідача безпідставні так, як це було здійснено ним за письмової згоди дружини, позивачки по справі, а придбана квартира в подальшому використовувалася сім'єю як житло, хоч і проживала в ній позивачка без реєстрації місця проживання. Проте сам факт, що вона разом з відповідачем та їх дітьми проживала в цій квартирі визнається всіма особами, які беруть участь у справі. Іншого житла сім`я не мала.

Посилання третьої особи в обґрунтування своїх заперечень проти позову на утворення протягом 2014 - 2016 років заборгованості за надані комунальні послуги за вказаною адресою є безпідставним так, як вказана обставина не стосується обставин набуття права власності на квартиру.

Позивачка визнавала, що весь період шлюбу вона не мала роботи, проте вона займалася домашнім господарством доглядом за народженими у шлюбі малолітніми дітьми, а отже не мала самостійного заробітку з поважних причин.

У зв'язку з цими обставинами відсутність у відповідача доходу не може бути підставою вважати спірну квартиру особистою власністю відповідача.

Всупереч процесуального обов'язку спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, відповідач, а також залучена до участі у справі на його стороні третя особа, не надали суду переконливих доказів того, що для придбання спірної квартири ним були витрачені повністю або частково кошти, які належали йому особисто.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що подружжя ОСОБА_2 не мала власних коштів на придбання квартири і могла її придбати лише за позичені нею кошти є голослівними.

Так на час придбання відповідачем квартири сторони по справі перебували у шлюбі більше восьми років.

Тимчасове припинення сімейних стосунків у 2013 році не впливає на загальну оцінку доказів у справі так, як жодна із сторін не посилалася на те, що кошти на придбання квартири були отриманні у період припинення шлюбних відносин.

Даних про те, що весь цей час вся сім`я перебувала на чужому утриманні відсутні.

Допитаний судом першої інстанції свідок ОСОБА_17 показав, що відповідач їздив разом з ним на заробітки за межі України.

Крім того, зі змісту п. 6 договору купівлі-продажу квартири та письмової заяви позивачки щодо укладення відповідачем договору купівлі квартири вбачається, що подружжя дійшли згоди про придбання майна за їх спільні кошти.

Щодо доводів апеляційних скарг про придбання спірної квартири за кошти, які отримані відповідачем за договором позики, укладеним 1 травня 2014 року з ОСОБА_6, то суд першої інстанції вірно врахував. що рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 30 вересня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 і ОСОБА_2 про стягнення боргу, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 22 грудня 2016 року, встановлено, що 1 травня 2014 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_6 в позику кошти в сумі 270000 грн. на придбання нерухомості.

Водночас у зв'язку з недоведеністю фату витрачання ОСОБА_3 отриманих коштів в інтересах власної сім`ї, зокрема для придбання квартири АДРЕСА_1, суд відмовив в задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Під час розгляду справи, рішення в якій переглядається, суду також не було надано відповідачем та третьою особою належних та допустимих доказів, які б переконливо свідчили про придбання квартири за кошти отримані відповідачем в позику.

Навіть у випадку доведеності цієї обставини, відповідно до приписів ч. 3 ст. 61 СК України кореспондує ч. 4 ст. 65 СК України, спірна квартира також вважалася б спільною сумісною власністю подружжя, але при її поділі підлягали б врахуванню борги подружжя.

Проте у зв'язку з недоведеністю відповідних обставин, суд обґрунтовано відхилив такі заперечення на позов відповідача та третьої особи.

Суд першої інстанції встановивши, що спірне майно придбано в період шлюбу сторін по справі в інтересах їх сім`ї та за кошти, які не належали будь-кому з них особисто, правильно визнав спірне майно спільною сумісною власність та визначив частки кожного із співвласників.

Доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, у справі, що переглядається, колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення, а тому підстав для його скасування немає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відхилити, а рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 8 червня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: