Справа № 347/590/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді Крилюк М.І.,

з секретарем Терлюжак Н.П.,

з участю представника позивача : ОСОБА_1Є,

адвоката : ОСОБА_2М,

представника відповідачки: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Косові справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсними правочинів,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсними правочинів.

В судовому засіданні представник позивача, ОСОБА_1 позовні вимоги ОСОБА_4 підтримала, суду пояснила, що 01.10.2015 року між позивачем в справі, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, від імені якої згідно нотаріально посвідченої довіреності діяла ОСОБА_3, було укладено договір дарування ? частини житлового будинку, згідно якого ОСОБА_4 подарував, а відповідачка в справі, в особі її представника, прийняла в дар належну останньому на праві власності ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що в с.Рожнів вул. Шевченка 159 Косівського району, Івано-Франківської області. Вказаний договір посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 1028.

Також 01.10.2015 року між ОСОБА_4Ю, та відповідачкою, від імені якої діяла представник ОСОБА_3 було також укладено і договір дарування ? частини земельної ділянки, згідно якого позивач подарував а відповідачка в особі її представника отримала в дар ? частину земельної ділянки площею 0,1499 га., що в с.Рожнів Косівського району Івано-Франківської області, кадастровий номер 05072, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, посвідчений приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 , зареєстровано в реєстрі за № 1030.

Право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку зареєстровано 03.10.2015 року за ОСОБА_5 приватним нотаріусом ОСОБА_6 на підставі оспорюваних договорів дарування, що стверджується відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Також 01.10.2015 року ОСОБА_4Ю, підписано заяву, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_6 за реєстровим №1032, згідно якої ОСОБА_4 стверджував , що нежитлова будівля «Кафе Рибниця», яке знаходиться в с.Рожнів по вул. Шевченка, Косівського району було побудовано ними під час шлюбу є особистою приватною власністю ОСОБА_5.

Вважає, що обидва договори та вищевказана заява підлягають визнанню недійсними в судовому порядку, як такі, що укладені ОСОБА_4Ю, у хворобливому стані ( не усвідомлював значення своїх дій), під впливом помилки, оскільки позивач вважав, що між ним та його дружиною укладається нотаріально посвідчений договір про поділ (виділ) спільного майна подружжя, визначеного ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24.02.2011 року по справі 2-238/2011 р

За час продовження перебування в шлюбі сторонни спільно провели добудову кафе та 21.11.2014 року відповідачка здала його в експлуатацію (зареєструвала декларацію про готовність об»єкта до експлуатації).

В кінці вересня позивач повернувся із Польщі додому та між сторонами виник конфлікт під час якого відповідачка заволоділа документами на автомобіль, а також іншими особистими документами та вимагала реального проведення поділу майна. По вказаному факту ОСОБА_4 звертався в правоохоронні органи, був в стресовому стані та практично був доведений до відчаю, а тому 01.10.2015 р після телефонного дзвінка відповідачки, погодився з»явитись в нотаріальну контору для підписання документів, як він розумів, по факту розподілу їх спільного майна.

Стверджує, що ОСОБА_4 в нотаріуса нічого не читав, вважав, що вони підписують документи пов»язані із реальним розподілом майна. Після чого він перейшов проживати до своєї дочки. На слідуючий день він вчитавшись в текст викладених договорів дарування зрозумів їх зміст та звернувся до нотаріуса про скасування таких правочинів.

ОСОБА_4 отримав від відповідачки 40000 доларів США, автомобіль, два причепи як компенсацію за майно, набуте ними в шлюбі.

Просить позов задоволити.

Представник відповідачки, ОСОБА_3, вимоги позову не визнала, суду пояснила, що 01.10.2015 року приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 було посвідчено довори дарування ? частини житлового будинку та ? частини земельної ділянки.

Вказані договори дарування були укладені саме з ініціативи позивача в справі, який особисто телефонував до відповідачки та наполягав на укладенні сааме договорів дарування. Так в кінці вересня 2015 року сторони в справі ще перебували в зареєстрованому шлюбі та ОСОБА_5 було зафіксовано на відеозапис зраду чоловіка, позивача в справі, яких протягом тривалого часу її обманював. Після чого сторонни вирішили остаточно припинити свої відносини та провести розподіл майна. Позивач в той час ще намагався зберегти сім»ю, сам зателефонував до відповідачки, вимагав укладення договорів дарування.

Окрім того позивач хотів компенсації від ОСОБА_5 за збільшення частки в проведенні добудови кафе в сумі 40 000 доларів.

Документи для укладення договорів дарування оформляли вони спільно, в Коломийському МБТІ була вона як представник відповідачки спільно із ОСОБА_4, а в земельному відділі вона була сама. Не заперечує, що кошти за отримані документи, довідки оплачувала вона. На момент укладення договорів дарування позивач перебував в нормальному стані, в той день він також отримував кошти в сумі 40000 доларів США за збільшення своєї частки, а також останній їздив до м. Львів в консульство для продовження візи, тобто ОСОБА_4 вів активний спосіб життя і аж ніяк не виглядав на хворобливого, пригніченого.

Не заперечує, що на прохання позивача, вона писала від його імені розписку від 01.10.2015 року , зміст цієї розписки диктував сам ОСОБА_4, який особисто її підписав.

Стверджує, що до нотаріуса для укладення договорів дарування вони приїхали спільно однією машиною, після чого нотаріус пояснювала тричі підстави та наслідки укладення саме договору дарування. При чому такі договори були укладені саме з ініціативи позивача , який після підписання цих договорів поїхав із ними в с.Рожнів, після чого забрав автомобіль та поїхав до своєї дочки. В задоволенні позову просить відмовити.

Представник відповідачки, адвокат ОСОБА_2 вимоги позову заперечила, суду пояснила, що спочатку представник позивача наполягала на підставу позовних вимог з мотиву, що ОСОБА_4 на момент укладення договорів дарування не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, сторона надала суду всі письмові документи для проведення судово-психіатричної експертизи. Експертиза проводилась в кількості 3 експертів. За висновком експерта ОСОБА_4 розумів значення своїх дій та міг керувати ними. Позивач є підприємець, займається підприємницькою діяльністю, та в силу своєї зайнятості не проявляє хворобливого стану.

Після надходження висновку експерта представник позивача змінює підставу для визнання правочинів недійсними, зокрема посилається на укладення договорів ОСОБА_4Ю, під впливом помилки, так як останній думав, що вирішується питання про реальний розподіл майна, що фактично не відповідає дійсності, так як розподіл майна між сторонами вже було проведено в 2011 році, про що позивачу добре відомо.

Саме позивач запропонував укласти договори дарування. З моменту звернення до нотаріуса, необхідно було підготовити відповідні документи для посвідчення такого договору, сторони усвідомлювали значення та підставу укладення такого договору, при чому спільно збирали необхідня для цього документи.

Нотаріус роз»яснювала зміст договору та наслідки його укладення, на що позивач був згідний. Підстав для визнання оспорюваних правочинів суду позивачем та його представником не надано.

Окрім того звертає увагу, що заява від 01.10.2015 року підписана позивачем не є правочином, однак підписана позивачем особисто, що також посвідчено нотаріусом а тому підстави для визнання такої заяви недійсною також відсутні. Просить в позові відмовити.

Суд вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав:

Судом в межах заявлених вимог і на підставі наданих особами, які брали участь у справі, доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини, а саме:

що сторони по справі з 21 жовтня 2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Косівського районного суду від 25.11.2015 року, що набрало законної сили 11.12.2015 року (а.с.25 т.1 ).

Відповідно до ухвал суду від 24.02.2011 року та 28.04.2012 року (а.с.17-20 т.1) в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, про поділ майна спільної сумісної власності подружжя затверджено судом мирову угоду.

На виконання вказаних ухвал суду кожен із сторін зареєстрував право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що в с.Рожнів по вул. Шевченка №159 Косівського району та на ? частину земельної ділянки площею 0,1499 га , що в с.Рожнів Косівського району.

Право власності на об»єкт незавершеного будівництвом «Кафе Рибниця» за наслідками мирової угоди зареєстровано не було, за відсутності відомостей про ступінь готовності будівлі.

Після проведеного розподілу майна, сторони в справі продовжували спільно проживати до вересня 2015 року, після чого через конфлікт, що виник між ними, останні остаточно розійшлись та вирішили між собою питання майнового характеру.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

На підставі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Як вбачається із оспорюваного позивачем договору дарування ? частини житлового будинку (а.с.9-10 т.1) посвідченого приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 01.10.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1028 , позивач в справі ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_5, від імені якої діяла ОСОБА_3, прийняла в дар належний дарувальнику на праві приватної власності ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами , що в с.Рожнів вул. Шевченка №159 Косівського району Івано-Франківської області.

А також відповідно до оспорюваного позивачем договору дарування ? частини земельної ділянки (а.с.12-13 т.1) посвідченого приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу ОСОБА_6 01.10.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1030, позивач в справі ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_5, від імені якої діяла ОСОБА_3, прийняла в дар ? частину земельної ділянки площею 0,1499 га , що в с.Рожнів Косівського району Івано-Франківської області, кадастровий номер № :01:003:0232. Цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд.

Право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельну ділянку зареєстровано 03.10.2015 року за ОСОБА_5 приватним нотаріусом ОСОБА_6 на підставі вищевказаних, оспорюваних позивачем, договорів дарування, що стверджується відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ( а.с.11, 14 т.1)

01.10.2015 року ОСОБА_4Ю, підписано заяву, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_6 за реєстровим №1032 (а.с.21 т.1), згідно якої ОСОБА_4 стверджував, що нежитлова будівля «Кафе Рибниця», яке знаходиться в с.Рожнів по вул. Шевченка Косівського району було побудовано ними під час шлюбу є особистою приватною власністю ОСОБА_5. Будь-яких притензій як моральних так і матеріальних до ОСОБА_5 не має. Текст заяви ОСОБА_4Ю, прочитаний, її зміст зрозумілий і відповідає його волі в чому і розписується.

Представник позивача вважає, що обидва договори та вищевказана заява від 01.10.2015 року підлягають визнанню недійсними в судовому порядку, як такі, що укладені ОСОБА_4Ю, у хворобливому стані ( не усвідомлював значення своїх дій), та під впливом помилки, оскільки позивач вважав, що між ним та його дружиною укладається нотаріально посвідчений договір про поділ (виділ) спільного майна подружжя, визначеного ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 24.02.2011 року по справі 2-238/2011 р.

На задоволення клопотання представника позивача, судом ухвалою від 06.06.2016 року (а.с.190-191 т.1) було призначено судово-психіатричну експертизу, виконання якої доручено, Львівській обласній клінічній психіатричній лікарні. Для повного та об»єктивного експертного дослідження судом на проведення експертизи направлялись матеріали справи та всі медичні документи надані сторонами.

Відповідно до висновку № 382 від 11.11.2016 року (а.с.200-204 т.1) судово-психіатричної експертизи ОСОБА_4 не страждає хронічним стійким психічним розладом а виявляє органічний розлад особистості та поведінки з нерізко-вираженим психоорганічним синдромом . ОСОБА_4Ю, на час складання договору дарування ? частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та ? частини земельної ділянки площею 0,1499 га що в с.Рожнів Косівського району станом на 01.10.2015 року не страждав хронічним стійким психічним розладом та не перебував у стані тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності, виявляв органічний розлад особистості та поведінки з нерізко вираженим психоорганічним синдромом . ОСОБА_4Ю, за своїм психічним станом на момент посвідчення вказаних договорів дарування міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

При розгляді справи з»ясовано, що права позивача не порушені, так як згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 382 від 11.11.2016 року, експерт не встановив повної та беззаперечної недієздатності ОСОБА_4

У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правила ст. 225 поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст.145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.212 ЦПК України.

Відповідно до ст. ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частинами 3, 4 ст.212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач та його представник були зобов'язані довести в судовому засіданні обставини, на які вони посилалися, як на підставу своїх вимог, а саме, те що на момент укладання оспорюваних правочинів (договори дарування ? частини житлового будинку та ? частини земельної ділянки а також написання заяви від 01.10.2015 року ) ОСОБА_4Ю, перебував в такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні представником позивача не доведено належними та допустимими доказами те, що позивач при укладенні оспорюваних договорів дарування та написання заяви від 01.10.2015 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними за станом свого здоров»я, а відповідачка чи її представник на момент укладання цих же правочинів порушила права ОСОБА_4

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі N 6-84цс14, яка у відповідності до ч. 1ст. 360-1 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст.225 ЦК України Верховний Суд України у постанові від 29 лютого 2012 р. у справі N 6-9цс12 дійшов до такого правового висновку: "відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі та йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях".

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України і у постанові від 17 вересня 2014 року у справі N 6-13цс14.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що оспорювані правочини, у відповідності до вимог ч. 4 ст.207, ст.ст.717-719 ЦК України, й підстав для визнання їх недійним за ст. ст.ст.203, 215, 225 ЦК України немає, тому у відповідності до ст. ст.15, 16 ЦК України право ОСОБА_4, не підлягає судовому захисту, вимоги є необґрунтованими й задоволенню не підлягають.

Оскільки представнику позивача із цих підстав, зокрема щодо визнання недійсними правочинів укладених ОСОБА_4Ю, в момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, не представилось за можливе довести та беззаперечно спростовано висновком судово-психіатричної експертизи, остання подала суду письмову заяву (доповнення до позову) від 21.06.2017 року в якій наполягала на підставу визнання укладених ОСОБА_4Ю, правочинів недійсними, як такі, що укладені останнім під впливом помилки в порядку ст.229 ЦК України.

Згідно із частиною третьою ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1).Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування (ч. 2).

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша ст.229 ЦК України).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість якогось іншого договору, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першоїстатті 229 ЦК України та статей 203, 717 цього Кодексу у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 16.03.2016 р. у справі № 6-93цс16 та від 27.04.2016 р. у справі 6-372цс16.

Судом встановлено, що позивач являвся власником належних йому ? частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що в с.Рожнів вул. Шевченка 159 Косівського району та ? частини земельної ділянки площею 0,1499 га , що в с.Рожнів Косівського району Івано-Франківської області, кадастровий номер № :01:003:0232. Цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд.

Договори дарування посвідчені приватним нотаріусом Косівського районного нотаріального округу ОСОБА_6М, зареєстровані 01.10.2015 року в реєстрі за № 1028 та № 1030.

Відповідно до змісту договорів дарування сторони діяли вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, обумовлених умовами договору, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам"яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, обумовлених умовами договору, діючи без впливу обману, сторони були попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладені договори. Вказана обставина передбачена в умовах укладених договорів.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_4Ю, мав намір на укладення саме договорів дарування, а не іншого правочину. Сам текст договорів викладено чітко, однозначно, без можливості двоякого розуміння його змісту.

Таким чином, суд вважає, що під час укладання договорів дарування позивачу були роз'яснені правові наслідки даного правочину, і він, в свою чергу, підтвердив дійсність своїх намірів на його укладення, договори укладено з дотриманням вимог діючого законодавства.

В обгрунтування своїх вимог представник позивача посилається на те, що за станом здоров»я позивач на момент укладення оспорюваних договорів дарування помилився, вважаючи, що оформляються нотаріально документи пов»язані із розподілом їх спільно нажитого майна. Вказаний факт нічим в судовому засіданні не доведено.

Крім цього, первинний позов закладений позивачем щодо визнання правочинів недійсними з підстав визначених ст 225 ЦК України як ствердила представник позивача, проте в судовому засіданні розуміючи, що екпертизою не підтверджено укладення правочину особою яка не усвідомлювала значення своїх дій і не могла керувати ними, а представлені нею медичні довідки на ім"я ОСОБА_4 не можуть довести вказаного факту розуміючи щодо відсутності предмету доказів змінює вимоги позивача на ст. 229 ЦК України.

Однак ні позивачем, ні його представником не звернуто увагу, що в мотивувальній частині позовної заяви сторона посилається як на ст. 225 так і на ст. 229 ЦК України, тобто тлумачить визнання правочинів із підстав перебування особи яка укладала правочин у стані особи яка не могла усвідомлювати значення своїх дій, так і укладення правочинів в стані помилки щодо обставин які мають істотне значення, проте це є різні правові підстави щодо визнання правочинів недійсними .

Також представником позивача не представлено жодного доказу, що ОСОБА_4 вчинив правочин помиляючись щодо обставин які мають істотне значення, а посилання представника позивача на той факт, що позивач укладаючи дані договора мав на увазі розподіл спільнопридного майна подружжя не заслуговує на увагу та спростовується дослідженими судом доказами.

Як видно із матеріалів справи сторони провели розподіл спільно придбаного майна подружжя уклавши мирову угоду яка затверджена ухвалою суду, що вступила в законну силу , тобто сторони її не оскаржували . На підставі вказаного документу за ОСОБА_4 зареєстровано право власності на зазначене майно, тобто позивач укладючи мирову угоду щодо поділу майна усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, так як не заявляв жодних претензій з даного приводу, більше того сам свідмо зареєстрував вказане майно у державному реєстрі речових прав отримавши витяг про державну реєстрацію який також не оспорює, то про який інших розподіл майна може йти мова якщо спірне майно, що зазначено в договорах між сторонами поділено саме за мировою угодою.

Також суду представлено копію позовної заяви із аналогічними вимогами, що позивач вже звертався до суду в 2015 році, яка ухвалою суду від 22.02.2016 року за заявою позивача залишено без розгляду.

З огляду на наведене предметом доказування у даній справі належними і допустимими доказами є наявність помилки позивача щодо того, що 01.10.2015 року вони домовились із відповідачкою, чи особою уповновадженою на представлення інтересів останньої, укласти якийсь інший договір, чого в ході розгляду справи не встановлено.

За таких підстав, у суду відсутні передбачені ст.229 ЦК України підстави для визнання оспорюваних договорів дарування та поданої ОСОБА_4Ю, заяви від 01.10.2015 року недійсними.

Обставини ж справи свідчать, що позивач на момент укладення оспорюваних договорів дарування діяв вільно, цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, а також мав необхідний обсяг цивільної діє- та правоздатності.

Таким чином, в судовому засіданні не представлено позивачем жодних доказів які б давали підстави для визнання правочинів недійсними та його заяви із підстав передбаченими як вимогами ст.225 так і 229 ЦК України.

Згідно до ст. ст. 58, 59 ЦПК України докази повинні бути належними і допустимими. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та недоведеними, а від так не підлягають задоволенню.

Заходи забезпечення позову, встановлені ухвалою Косівського районного суду від 11.04.2016 року, щодо накладення арешту на житловий будинок та земельну ділянку та заборони їх відчуження слід скасувати.

На підставі наведеного, ст.ст. 182, 225, 229, 377, 405, 717-727 ЦК України, ст. ст. 60, 64, 65, 69 СК України, ст.ст. 125, 126 ЗК України, ЗУ "Про нотаріат", п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними » №9 від 06 листопада 2009 року, керуючись ст.ст. 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсними правочинів відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову застосовані відповідно до ухвали суду від 11.04.2016 року в даній справі.

Рішення суду вступає в законну силу після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Івано-Франківського Апеляційного суду через Косівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а для осіб, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя М.І.Крилюк