Справа № 466/5356/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/783/3310/17 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 липня 2017 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Мельничук О.Я.,

секретар Бохонко Е.Р.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справ за апеляційними скаргами представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до приватного підприємця ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який йому належить та всіх виплат на які він має право згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством з врахуванням компенсації і корегування в сумі 284871 грн. 41 коп., що підлягає перерахунку по день фактичного розрахунку,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 1438 грн. 36 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Стягнуто з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 в доход держави 551 грн. 20 коп. судових витрат.

Рішення суду оскаржили представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_2

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 стверджує, що рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи. Посилається на те, що після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначає, що судом не досліджено факт прострочення відповідачем виконання рішення суду, яке було виконано не добровільно, а із затримкою лише після звернення позивача в виконавчу службу. Стверджує, що з часу надсилання поштою трудової книжки позивачу по день виконання рішення суду (23.05.2016р.) середній заробіток не нараховувався та не виплачувався. Вважає, що судом безпідставно не проведено компенсацію та коригування невчасно виплаченої заробітної плати працівнику відповідно до чинного законодавства України, не враховано ухвалу апеляційного суду від 28.09.2016 роу. Стверджує, що суд, ухвалюючи рішення у справі, не врахував рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013, №9-рп/2013, правову позицію Верховного Суду України, викладену у справі №6-144цс13 від 29.01.2014р. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог з врахуванням проведеного розрахунку боргу від 15.02.2017 року.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. Звертає увагу на те, що суд, стягуючи з відповідача 1438, 36 грн. середнього заробітку, посилався на положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України, не встановивши факту наявності вини ФОП ОСОБА_2 у несвоєчасній виплаті позивачу сум належних йому згідно рішення Апеляційного суду Львівської області від 15.04.2016 року. Стверджує, що на час розгляду справи судом відповідач виплатив заборгованість позивачу, тобто судом не надано належної оцінки факту проведення відповідачем остаточного розрахунку з позивачем. Вважає, що суд безпідставно стягнув з ФОП ОСОБА_2 середній заробіток з 15.04.2016 року по 23.05.2016 року. Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання поданої апеляційної скарги та заперечення доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід відхилити з наступних підстав.

Судом встановлено такі обставини.

ОСОБА_4 з 04 березня 2013 року прийнятий на роботу до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на посаду водія автотранспортних засобів.

Наказом ФОП ОСОБА_2 №2/к від 22 березня 2013 року ОСОБА_4 відсторонено від виконання трудових обов'язків без нарахування заробітної плати з 22 березня 2013 року, та звільнено з роботи з 22 березня 2013 року за п.4 ст.40 КЗпП України.

В березні 2015 року ОСОБА_4 звертався до суду з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 у якому, з урахуванням уточнених вимог, просив на підставі ст.ст.47,116,177, 235, 237-1 КЗпП України: виплатити йому заборговану заробітну плату, в т.ч. вихідну допомогу на підставі ст.44 КЗпП України; стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та видачі трудової книжки в сумі 93 746,43 гривень з урахуванням компенсацій та індексацій, згодом сума була збільшена до 119 298,92грн.; зобов'язати відповідача внести зміни формулювання причини звільнення і дати звільнення у його трудовій книжці на день її вручення, відшкодувати моральну шкоду в сумі 5000 гривень.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 вересня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі в сумі 1473,05 грн. та середній заробіток в сумі 40 276,91 грн., а всього 41 749,96 коп. В частині вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено. (а.с.15-17)

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2016 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про зобов'язання змінити формулювання причин звільнення ОСОБА_4 з роботи та зобов'язання змінити дату його звільнення з роботи на дату видачі йому трудової книжки. (а.с.18)

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15 квітня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 вересня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі в сумі 850 гривень без врахування податків та обов'язкових платежів, 33866 гривень 84 копійки середнього заробітку за час затримки у видачі трудової книжки та 1 000 гривень моральної шкоди. Відмовлено в задоволенні решти позовних вимог. Додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2016 року залишено без змін.(а.с.19-24)

Вказане рішення суду апеляційної інстанції залишено без зміни ухвалою суду касаційної інстанції від 14.12.2016 року (а.с. 84-86)

Рішення суду апеляційної інстанції від 15.04.2016 року виконано відповідачем по справі 23.05.2016 року. (а.с. 80-82)

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що до задоволення підлягає вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період невиконання рішення суду про стягнення заборгованості по заробітній платі, а решта заявлених вимог до задоволення не підлягає, оскільки не ґрунтується на обставинах, встановлених рішенням суду від 15 квітня 2016 року, що набрало законної сили, та на вимогах чинного законодавства.

Висновки суду достатньо мотивовані та відповідають положенням закону.

Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.

Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно із ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру.

Відповідно до п.10 Постанови КМУ від 08.02.1995 року №100 у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ці самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи викладене, а також, що після ухвалення апеляційним судом рішення від 15.04.2016 року про стягнення заборгованості із заробітної плати у сумі 850 грн. без врахування податків та обов'язкових платежів, відповідач виконав свій обов'язок роботодавця провести повний розрахунок з працівником тільки 23.05.2016 року, колегія суддів вважає правильним висновок суду, що оскільки відповідачем не подано доказів щодо нарахування суми, визначеної як борг із заробітної плати, і повідомлення позивача про можливість отримання такої до відкриття виконавчого провадження, тобто мала місце затримка виплати цієї суми з вини роботодавця, а відтак підлягає стягненню середній заробіток на підставі ст.117 КЗпП України за період з 15.04.2016р. до 22.05.2016р., що складає 22 робочих дні з розрахунку: 65,38 грн. х 22=1438,36 грн.

Доводи апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2, які фактично зводяться до твердження про відсутність вини у затримці виконання рішення суду, не можуть прийматись до уваги, оскільки представник ФОП ОСОБА_2 був присутній в судовому засіданні, з чого слідує, що останній був обізнаний з рішенням, яке вступило в законну силу з моменту проголошення.

Крім того, колегія суддів вважає, що оскільки рішенням Апеляційного суду Львівської області від 15 квітня 2016 року відмовлено в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку з врахуванням індексації та компенсації за період з 04.03.2013 року до15.04.2016 року в зв»язку з їх безпідставністю (а.с.20), правильним є висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для стягнення середнього заробітку з проведенням коригування на коефіцієнти підвищення мінімальної заробітної плати, та стягнення компенсації за період з 04.03.2013 року до 15.02.2017 року, тобто фактично за період до ухвалення вищевказаного рішення та після його ухвалення.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі 6-144ц13 непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №8-рп/2013 від 15.10.2013 року в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України №9-рп/2013 від 15.10.2013 року в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. У№ вказаному рішенні зазначено, що Конституційний Суд України виходить з того, що винагорода за виконану працівником роботу є джерелом його існування та має забезпечувати для нього достатній, гідний життєвий рівень. Це визначає обов'язок держави створювати належні умови для реалізації громадянами права на працю, оптимізації балансу інтересів сторін трудових відносин, зокрема, шляхом державного регулювання оплати праці. Крім того, держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 Кодексу, статей 33, 34 Закону такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата складається з основної і додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних і компенсаційних виплат.

Згідно з ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що судом першої інстанції правильно враховано правову позицію Верховного Суду України у справі 6-144ц13, відповідно до якої після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а також те, що рішення Конституційного Суду України №8-рп/2013 від 15.10.2013 року та рішення Конституційного Суду України №9-рп/2013 від 15.10.2013 року стосуються строку звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, однак у даній справі дотримання строків звернення до суду за вирішенням трудового спору не є предметом позову, колегія суддів вважає безпідставним посилання в апеляційній скарзі представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на зазначені постанову та рішення.

Також безпідставним є посилання в апеляційній скарзі представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 28.09.2016 року, оскільки вказаною ухвалою не дано жодної оцінки рішенню Апеляційного суду Львівської області від 15 квітня 2016 року в частині позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено - стягнення середнього заробітку з врахуванням індексації та компенсації за період з 04.03.2013 року до15.04.2016 року. (а.с.59)

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для скасування рішення.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.ст.313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді : Мікуш Ю.Р.

Мельничук О.Я.