Справа № 344/854/17
Провадження № 2/344/1621/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої судді Польської М.В.

при секретарі c/з ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ПАТ Банк Фінанси і кредит до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» в січні 2017 року звернулося в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №1796/07-К від 29.10.2007 року в сумі 1 523 129.14 грн., судові витрати.

Представник позивача просив позов задовольнити з підстав зазначених в позові, та розглянути справу за його відсутності.

Представник відповідача 1, 2 подав письмові заперечення в яких позовні вимоги до відповідача 1 визнав частково (в частині тіла та відсотків), щодо неустойки просив відмовити, оскільки через несприятливу ситуацію в державі, відповідач 1 не працює, має разом з відповідачем 2 (її чоловіком) на утриманні 4 неповнолітніх дітей, при цьому чоловік потрапив в автокатастрофу і як в наслідок отриманих травм триває понад рік лікування з проведенням оперативних втручань. Щодо відповідача 2 порука є припиненою. Так як при збільшенні обсягу відповідальності позичальника, погодження підняття відсотків з поручителем ОСОБА_3 не узгоджувалось.

Відповідач 3 в в судові засідання не зявився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести розгляд справи без його участі.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №1796/07-К від 29.10.2007р., за умовами якого відповідач 1 отримала кредит в розмірі 1000000грн., під 17% річних, строком повернення до 29.10.2022р. (а.с.13-16).

05.05.2008 року між цими ж сторонами було укладено додаткова угода №1 до кредитного договору №1796/07-К від 29.10.2007р., а саме збільшена процентна до 18.5% річних (а.с.19), а також додаткову угоду від 01.09.2008р. якою збільшена процентна до 20% річних (а.с.21).

З метою забезпечення кредитного зобовязання, 29.10.2007р. між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_3 було укладено договір поруки (а.с.24-26).

Також, з метою забезпечення кредитного зобовязання, 29.10.2007р. між ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та ОСОБА_4 було укладено договір поруки (а.с.22-23).

Даними договорами поруки передбачалися умови кредитного договору №1796/07-К в редакції 29.10.2007р., тобто з відсотковою ставкою - 17% річних. Жодних змін до договорів поруки та укладення додаткових угод з поручителями не було, на спростування такого висновку, матеріали справи інших доказів не містять.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

А за вимогами ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобовязання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності.

Оскільки свої зобовязання за кредитним договором позичальник належним чином не виконувала, кредитор звернувся до позичальника та поручителів з листом від 05.12.2016р. та 06.12.2016р. до відповідачів з проханням повернути існуючу заборгованість, в іншому випадку буде звернення до суду.

Так, згідно розрахунку заборгованості позивача станом на 01.12.2016 року заборгованість за кредитним договором №1796/07-К від 29.10.2007р. складає в розмірі 1 523 129.14грн., з яких: 632 572.86грн. заборгованість по кредиту (прострочена та поточна), 10715.72грн. - сума строкової заборгованості по відсотках, 118 584.29грн. - сума простроченої заборгованості по відсотках, 761 256.27грн. пеня (а.с.6-12).

При цьому слід зазначити, що представник позичальника визнав заборгованість нараховану по тілу та відсотках.

Щодо пені нарахованої банком, то представник відповідача 1 подав суду заяву про застосування норм ч.3 ст.551 ЦК України для врахуванням обставин що мають істотне значення: оскільки через несприятливу ситуацію в державі, відповідач 1 не працює, має разом з відповідачем 2 (її чоловіком) на утриманні 4 неповнолітніх дітей, при цьому чоловік потрапив в автокатастрофу і як в наслідок отриманих травм триває понад рік лікування з проведенням оперативних втручань, надано до матеріалів справи належні докази щодо цього.

Так, за ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

А тому, дослідивши такі обставини, та стягнення з позичальника значної суми тіла та відсотків по кредитному договорі в загальній сумі 761 872.87грн., суд прийшов до висновку про під ставність зменшення нарахованої пені до 7612.56грн. замість 761 256.27грн. (тобто до 1%).

Отже, з врахуванням вищевказаного, з відповідача 1 підлягає до стягнення: 632 572.86грн. заборгованість по кредиту (прострочена та поточна), 10715.72грн. - сума строкової заборгованості по відсотках, 118 584.29грн. - сума простроченої заборгованості по відсотках, 7612.56грн.-пеня, що разом становить 769 485.43грн.

Обґрунтовуючи вимоги позову щодо солідарного стягнення коштів з позичальника та поручителів, представник відповідача 2 вказав на реальне та фактичне збільшення обсягу відповідальності поручителя в звязку з підняттям відсоткової ставки річних з 17% до 20%. Такі доводи є вірними, з врахуванням такого.

Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно до ст. 541 ЦК солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом.

За таких обставин кредитор, керуючись ст. 543 ЦК, має право на свій розсуд предявити вимогу до боржника і кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі чи частково.

Позивач обрав спосіб захисту вимога до боржника та поручителя солідарно.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, крім випадків, коли поручитель зобовязався відповідати за виконання зобовязання частково (ч. 2 ст. 553, ч. 2 ст. 554 ЦК).

За своєю правовою природою порука є зобовязанням, у звязку з чим до таких правовідносин застосовуються загальні правила про припинення зобовязання, визначені у гл. 50 розд. 1 кн. 5 ЦК, а саме: в результаті виконання поручителем договору поруки; за домовленістю сторін тощо. Крім того, ЦК України у ст. 559 передбачає спеціальні підстави припинення поруки. Так, порука припиняється (ч.1): з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Виходячи з аналізу зазначеної правової норми порука припиняється за дії двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; ці зміни призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Саме такі правові позиції висловлює Верховний Суд України.

Слід мати на увазі також, що порука це строкове зобовязання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки належить до преклюзивних строків. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобовязання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обовязок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Такий висновок зроблений Верховним Судом України у справі № 6-6цс14-1 (постанова від 17 вересня 2014 р.).

Як вже встановлено судом, внесенням змін до кредитного договору на тих умовах, що підписали сторони кредитор і позичальник, відбулося без погодження поручителя що призвело до збільшення відповідальності поручителя за укладеною порукою.

Як судом встановлено, належних доказів на спростування висновку суду щодо цього, позивачем не надано. А тому, слід константувати факт припинення поруки з відповідачами 2,3 даного спору. Тому, в задоволенні вимог позову про стягнення суми боргу в солідарному порядку з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 які не є належно обґрунтованими та доведеними перед судом, слід відмовити.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

За вимогами ст.217 ЦК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні.

Також, представник відповідача 1 подав суду заву з обґрунтуванням викладеній в ній обставин, та просив врахувати важкий фінансовий стан позичальника, з метою належного виконання рішення суду, розстрочити виконання рішення щодо стягнення заборгованості на три роки (36 місяців). Однак, суд вважає що суму заборгованості в розмірі 769 485.43грн., можливо розстрочити рівними платежами починаючи з набрання чинності рішення суду на 30 місяців, з врахуванням норм ст.217 ЦПК України, який дозволяє суду з врахуванням обґрунтування обставин клопотання, вирішити одночасно питання в т.ч. розстрочки виконання рішення.

Відповідно до п.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судовий збір підлягає стягненню у розмірі задоволених вимог 11 542.29грн.

На підставі викладеного, відповідно до ст.. 509, 510, 526, 530, 536, 543, 549, 551, 553, 559, 610, 611, 626, 629, 1048, 1050, 1054 Цивільного Кодексу України, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки м.Івано-Франківськ, вул.. Пасічна 12 А, кв.48, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», м.Київ, вул.. Січових Стрільців 60, , заборгованості за кредитним договором № 1796/07-К від 29.10.2007 року, станом на 01.12.2016 року в розмірі 769485,43 грн (сімсот шістдесят девять тисяч чотириста вісімдесят пять гривень 43 копійки), з яких 632 572,86 грн. - заборгованість по кредиту (прострочена та поточна), 10715,72 грн. - сума строкової заборгованості по відсотках, 118 584,29 грн. - сума простроченої заборгованості по відсотках, 7612, 56 грн.-пеня.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки м.Івано-Франківськ, вул.. Пасічна 12 А, кв.48, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», м. Київ, вул.. Січових Стрільців 60, , судові витрати по сплаті судового збору в сумі 11542,29 грн.

У задоволенні решти заявлених вимог відмовити.

Розстрочити виконання стягнення заборгованості в сумі 769485,43 грн. на 30 місяців з розрахунку по 25650 (двадцять пять тисяч шістсот пятдесят) грн. щомісячно, а останній місяць 25635,43 грн. (двадцять пять тисяч шістсот тридцять пять гривень 43 копійки), з моменту набрання рішення суду законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Польська М.В.