Справа № 211/1830/17
Провадження № 2/211/1381/17
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 липня 2017 року Довгинцівський районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Ніколенко Д.М.,

секретар Гулько А.С.,

розглянувши в м.Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міський тролейбус» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Комунального підприємства «Міський тролейбус» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування позову зазначила, що 15.08.2014 року в районі проспекту Металургів в м. Кривий Ріг, стався обрив та падіння тролеї контактної мережі, внаслідок чого автомобіль марки «Тойота Рав 4», державний номер НОМЕР_1, який належить їй на праві власності та яким керувала ОСОБА_2, отримав механічні пошкодження. Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 24.09.2014 року, встановлено, що обрив та подальше падіння тролеї контактної мережі, сталося через порушення правил та норм забезпечення безпеки дорожнього руху при утриманні контактної мережі з боку начальника дільниці контактної мережі ОСОБА_3 Внаслідок обриву та подальшого падіння тролеї контактної мережі було пошкоджено її автомобіль. Постановою суду було встановлено причинний зв'язок та особу, винну у скоєнні правопорушення. Відповідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № Д30/08/14 від 18.09.2014 року, розмір матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП складає 17101,50 коп., яку вона просить стягнути з відповідача в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та сплачений судовий збір.

У судове засідання сторони не з'явилися, сторони не з'явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені. Представник позивача ОСОБА_2 до суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягає; представник відповідача ОСОБА_4 до суду надав клопотання про розгляд справи у його відсутність, проти позову заперечує в повному обсязі, при винесені рішення просив врахувати його заперечення.

Вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Так, позивач ОСОБА_1 надала суду докази, якими підтверджуються її реальні понесені витрати на відновлення автомобіля марки «TOYOTA RAV4», державний номер НОМЕР_1, за результатами ДТП, який їй належить на праві власності (а.с. 9 - копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу). Відповідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № Д30/08/14 від 18.09.2014 року, розмір матеріальної шкоди, спричиненої внаслідок ДТП складає 17101,50 коп. (а.с. 10-33).

Постановою Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 24.09.2014 року ОСОБА_3, як посадову особу відповідальною за утримання контактної мережі тролейбусу по пр. Металургів в м. Кривий Ріг, визнано винним за порушення правил та норм, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху при утриманні контактної мережі, внаслідок чого 15.08.2014 року о 11.45 год. відбувся обрив та падіння тролеї на автомобіль марки «Тойота Рав 4», державний номер НОМЕР_1 на накладено стягнення за ст. 140 ч. 4 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 850 гривень (а.с. 5 - копія постанови).

Згідно з ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

У відповідності до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, заподіяна фізичний особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка спричинила шкоду, при наявності вини.

Згідно до п.4 абз.2 постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

У п. 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» зазначено, що коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Згідно з роз'ясненнями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року N 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку із заподіянням шкоди майну.

Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 02.12.2015 року по цивільній справі №6-691цс15 роз'яснено, що відповідно до пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості.

Відповідач, як працедавець особи, винної в дорожньо-транспортній пригоді, несе відповідальність за завдану матеріальну шкоду, спричинену внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Умовами ч.5 ст. 1187 ЦК України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обов'язку доказування та зобов'язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

З наведеного слід розуміти, що володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка стала наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини в цьому його володільця.

Частиною 1 статті 1172 ЦК України визначено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, перебуває з організацією в трудових відносинах і шкода заподіяна нею у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків.

При цьому, під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника.

Аналогічний правовий висновок міститься й у Постанові Верховного Суду України від 28 січня 2015 р. у справі N 6-229цс14, ухваленою за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Встановивши, що володільцем джерела підвищеної небезпеки тролейбуса є КП «Міський тролейбус», з яким ОСОБА_3 на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах та виконував свої трудові обов'язки, що підтверджується матеріалами справи та сторонами не оспорюється, суд дійшов висновку про обов'язок КП «Міський тролейбус», як працедавця, нести відповідальність перед позивачем за завдану його працівником як матеріальну шкоду.

Вказаний висновок відповідає положенням ст.ст. 1166, 1167, 1172, ч.2 ст. 1187, 1188 ЦК України та узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України від 28 січня 2015 р. у справі N 6-229цс14 та з роз'ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п.4 Постанови «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року зі змінами та доповненнями.

Тому суд приходить до висновку, що позивачу ОСОБА_1 підлягають до відшкодування реальні завдані збитки, що були понесені останньою під час оплати відновлювального ремонту за результатами ДТП, у розмірі повної вартості відновлювального ремонту - 17101,50 гривень.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 640,00 грн., сплачена останньою при подачі позовної заяви до суду.

На підставі вищевикладеного, суд керуючись ст. ст.22, 23, 1166, 1167, 1187, ЦК України, ст.ст. 3, 4, 10-12, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК України, -

вирішив:

позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Міський тролейбус» про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити.

Стягнути з Комунального Підприємства «Міський тролейбус» () на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2, витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом автомобіля, у розмірі 17101 (сімнадцять тисяч сто одну) грн.50 коп. та судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн.00 коп.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Довгинцівський районний суд м. Кривого Рогу протягом 10 днів з дня отримання його копії.

Суддя Д.М.Ніколенко