АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 липня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Кулянди М. І.

суддів:Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.

секретар Скакун К. В.

за участю позивача ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6 про поділ майна, набутого під час перебування у шлюбі та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

встановила:

В листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ майна, набутого під час перебування у шлюбі.

В позові посилається на те, що перебував із ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі з 10 січня 2009 року по 23 квітня 2013 року. За час перебування у шлюбі вони жили однією сім'єю, вели спільне господарство. Всі кошти, які вони заробляли використовували спільно за взаємною згодою.

З метою покращення умов проживання їхньої сім'ї, вони вирішили побудувати житловий будинок в АДРЕСА_1.

Зазначав, що рішенням Усть-Путильської сільської ради Путильського району Чернівецької області від 22 грудня 2006 року ОСОБА_6 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд.

________________________________________________________________________________________

Справа № 721/1177/15-ц Провадження № 22-ц/794/628/17 Категорія 48

Головуючий у 1-й інстанції Проскурняк С.П. Доповідач Кулянда М.І.

20 червня 2007 року рішенням Усть-Путильської сільської ради Путильського району Чернівецької області їй затверджено проект відведення земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, який знаходиться по АДРЕСА_1.

06 вересня 2007 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю надано дозвіл ОСОБА_6 на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку в с. Усть-Путила Путильського району Чернівецької області, строк дії якого до кінця 3-го кварталу 2009 року, а також 07 вересня 2007 року останньою виготовлено будівельний паспорт на будівництво житлового будинку в с. Усть-Путила Путильського району.

Однак, будівництво зазначеного житлового будинку було розпочато ними спільно тільки осінню 2009 року уже після реєстрації їхнього шлюбу.

Вказував, що він разом із відповідачкою будував даний будинок в період з 2009 року по 2014 рік, навіть після розірвання шлюбу приймав участь у його будівництві, однак їм не вистачило коштів щоб завершити його будівництво та здати в експлуатацію.

Так як вони вносили у будівництво спірного будинку спільні кошти як подружжя то вважає, що в ньому міститься 50 % його особистих коштів, як це передбачено чинним законодавством.

На підставі викладеного, просить суд поділити між ним та відповідачем не закінчений будівництвом житловий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1, який є спільним майном, набутим під час перебування у зареєстрованому шлюбі, у рівних співвідношеннях.

ОСОБА_6звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, в якому зазначала, що в період спільного проживання з відповідачем, а саме з 10 січня 2009 року по 23 квітня 2013 року, за їхні спільні кошти було придбане майно, а саме, кухонний набір, вартістю 3200гривень; холодильник вартістю 2800 гривень; пральна машина автомат вартістю 3500 гривень; кухонний стіл із 6-ма табуретами вартістю 800 гривень; набір каструль вартістю 1200 гривень; 60 тарілок вартістю 1500 гривень; набір 12 кружок з тарілками вартістю 480 гривень; набір ложки та вилки (по 10 штук) вартістю 700 гривень; набір кришталевих стаканів (12 штук) вартістю 200 гривень; тюль та штори на вікна у чотири кімнати вартістю 75 гривень; дві люстри вартістю 280 гривень та 250 гривень; 4 пластикові склопакети з підвіконниками (два вікна в кімнаті та 2 вікна в кухні) вартістю 6000 гривень; викопали криницю глибиною 4,5 м вартістю 2000 гривень; насос для подачі води вартістю 2800 гривень; бойлер для нагрівання води об'ємом 100 літрів на кухню вартістю 650 гривень; бойлер для нагрівання води об'ємом 200 літрів вартістю 1300 гривень; 7 дерев'яних дверей вартістю 5810 гривень; 40м.кв. вагонки вартістю 560 гривень; зроблено євроремонт на суму 10000 гривень; ванна вартістю 1300 гривень; умивальник вартістю 180 гривень; унітаз вартістю 560 гривень; встановлено теплу підлогу у ванні вартістю 2400 гривень; збудували господарський комплекс 12x5 вартістю 20000 гривень; Залито армопояс на житловому будинку вартістю 4000 гривень; придбано автомобіль фірскас (самогруз) вартістю 58000 гривень, а також придбано автомобіль марки ВАЗ-2115 вартістю 60000 гривень. Всього майна на загальну суму 191220 гривень.

Вказувала, що дане майно залишилось у користуванні відповідача і не включене в спільне нажите майно у позовній заяві поданій ОСОБА_3 Вважає, що її частка у даному майні складає 95610 гривень

На підставі викладеного, просить суд виділити у власність їй автомобіль марки ВАЗ-2115 вартістю 60000 гривень, а решту її частки у розмір 35610 гривень сплатити в грошовому виразі.

Рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_6, про поділ майна, набутого під час перебування у шлюбі та в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу вважає, що судом винесено необґрунтоване і незаконне рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просить рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017 року скасувати в повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах заявлених в суді першої інстанції вимог вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю ОСОБА_6, подані позивачем докази не свідчать про те, що він своїми коштами або працею набув спірне майно.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на встановлених обставинах і відповідає вимогам матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому, ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15).

Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України собистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 10 січня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 зареєстровано шлюб, а 23 квітня 2013 року рішенням Путильського районного суду Чернівецької області шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Усть-Путильської сільської ради Путильського району Чернівецької області за №64-07/ 06 від 22 грудня 2006 року ОСОБА_6 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд (а.с.7).

20 червня 2007 року рішенням Усть-Путильської сільської ради Путильського району Чернівецької області за №118-11/ 07 від 22 грудня 2006 року ОСОБА_6 затверджено проект відведення земельної ділянки площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, який знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.8).

06 вересня 2007 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю надано дозвіл на виконання будівельних робіт з будівництва житлового будинку в с. Усть-Путила Путильського району Чернівецької області. Строк дії дозволу до кінця 3-го кварталу 2009 року (а.с.157).

07 вересня 2007 року комунальним проектно-виробничим архітектурно-планувальним бюро було виготовлено будівельний паспорт на будівництво житлового будинку ОСОБА_6 в с. Усть-Путила (а.с.9).

Судом також встановлено, що сторони по справі проживали однією сім'єю та вели спільне господарство з 10 січня 2009 року по квітень 2009 року. В кінці квітня 2009 року ОСОБА_6, забравши свої речі, переїхала проживати до своєї матері, а 02 травня 2009 року виїхала на роботу до Чехії.

До розірвання шлюбу, тобто 23 квітня 2013 року, а також після, відповідачка, приїжджаючи в Україну проживала в своєї матері, тобто між сторонами по справі фактично було припинено сімейні стосунки з кінця 2009 року.

Позивач звертаючись до суду з позовом та в процесі розгляду справи не довів та не надав належних та допустимих доказів, що своїми коштами та працею набув спірне майно, а сам факт перебування в зареєстрованому шлюбі до квітня 2013 року, на який посилається апелянт, не є безумовною підставою набуття спільної сумісної власності подружжя.

Отже, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок є особистою приватною власністю ОСОБА_6, оскільки він будувався виключно за кошти, які належали їй особисто, а подані ОСОБА_3 докази не свідчать про те, що він вкладав свої кошти в будівництво спірного житлового будинку. Також колегія суддів вважає правильним висновок суду, що ОСОБА_6, позивач по зустрічному позову, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, не надала суду належні та допустимі докази на підтвердження своїх доводів щодо придбання за час спільного проживання майна зазначеного нею в позові.

Враховуючи наведене вище, суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Зокрема, помилковими є доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не взяв до уваги наряди про відпуск лісодеревини, яку він придбав для будівництво спірного будинку.

Як вбачається з матеріалів справи в суді першої інстанції ОСОБА_6 було надано суду наряди на відпуск лісодеревини, вказані документи являються доказом того, що спірний будинок будувався саме із вказаного лісу, який було придбано за кошти ОСОБА_6 до реєстрації шлюбу з позивачем, а також після фактичного припинення сімейних стосунків. У зв'язку з тим, що остання перебувала за кордоном, на заробітках, то вказані документи виписувались на її матір ОСОБА_7 та брата ОСОБА_8, даний факт не спростовано апелянтом.

В своїй апеляційній скарзі апелянт зазначає, що саме він приймав безпосередню участь у будівництві спірного житлового будинку, так як він був зареєстрований приватним підприємцем по розробці лісодеревини і придбав значну кількість будівельного лісу та здійснював його розпилювання, однак останній всупереч вимогам ст.60 ЦПК України не надав докази, для підтвердження вказаних обставин, оскільки в судовому засіданні встановлено, що лісодеревина була придбана відповідачкою по справі до реєстрації шлюбу та після фактичного припинення сімейних стосунків.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі повно з'ясованих обставин справи, із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий М.І.Кулянда

Судді О.О.Одинак

Н.Ю. Половінкіна