Справа № 315/206/17
Номер провадження № 2/315/131/17
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 липня 2017 року м. Гуляйполе

Гуляйпільський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Романько О.О.,

за участі секретаря Притули Я.В.,

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд стягнути з Міністерства оборони України на його користь грошові кошти на відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн..

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначив, що він проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан з 09.12.1985 року до 20.05.1987 року.

При виконанні службового обов`язку в ДРА, позивач отримав осколкові поранення правої ноги, мінно-вибухову травму, акубаротравму, наслідком яких стали мінно-вибухова травма, акубаротравма, закрита черепно-мозкова травма (контузія головного мозку) та рубці: на передній поверхні с/3 правої гомілки, розмірами13,0х0,54 см та два по попередньо-внутрішній поверхні правого колінного суглобу, розмірами 0,4х0,3 см та 0,7х0,4 см, підтверджується висновком спеціаліста № 50 від 27.10.2015 року. Вказані травми в подальшому призвели до розвитку: «Стійких наслідків перенесеної МВТ, акубаротравми, закритої черепно-мозкової травми (контузія головного мозку 1987 року) у вигляді посттравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії ІІ ст. з вираженим цефалічним синдромом, емоційно-вольовою нестійкостю, мнестичним зниженням, вегето-судинною дисфункцією. Гіпертонічної хвороби ІІ ст., ступінь 2, високий кардіоваскулярний ризик. Розповсюдженого остеохондрозу хребта, помірно вираженого больового синдрому. Кератопапіломи шкіри, що підтверджується витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії № 4352 від 23.11.2015 року, виписками із медичної карти стаціонарного хворого № 3757, № 775.

За твердженням позивача, внаслідок отриманих під час проходження військової служби захворювань, він змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, оскільки внаслідок проходження військової служби він отримав невиліковні хвороби.

У зв`язку з отриманими травмами та захворюваннями, позивач зазначає, що порушено його нормальний життєвий стан, він позбавлений можливості реалізовувати свої нормальні життєві функції, звички та бажання, щоденно його турбують головні болі та шум у вухах, які є нестерпними, оскільки ліки допомагають лише на кілька годин, а постійне приймання ліків також згубно впливають на його здоров`я. У позивача часто виникає запаморочення, печія, болі в колінних та ліктьових суглобах, поганий сон, нестійкий настрій, виражена слабкість, пониження зору. Позивач позбавлений можливості вільно пересуватися, оскільки після тривалого ходіння впродовж 3-4 годин він відчуває сильну, нестерпну головну біль, після якого він змушений 2-3 дні перебувати в постільному режимі, оскільки біль є надто сильним та нестерпним, внаслідок чого позивач стає роздратованим, що впливає на його відносини з родиною та знайомими.

Крім того, позивач зазначає, що він не може вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, порушена його душевна рівновага, виражена у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, що негативно впливає на його душевний стан. Він відчуває себе втраченим для суспільства та родини людиною, оскільки не може допомогти своїй родині як матеріально, так і фізично, повноцінно виконувати свої обов`язки по господарству. Тривале лікування позначилось не тільки на його здоров`ї, а також і на його психіці, постійно виникають проблеми з придбанням ліків, які є занадто дорогими, позивач знаходиться в пригніченому стані через те, що можливості відновити здоров`я не має, і йому необхідно жити з усіма вище переліченими хворобами, порушені його нормальні життєві зв`язки, йому доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач вважає, що у зв`язку з неможливістю відновити свій стан здоров`я, який пов`язаний з виконанням обов`язків військової служби, йому завдана моральна шкода в розмірі 100 000 грн..

Оцінюючи завдану йому моральну шкоду позивач враховує тривалість й глибину своїх душевних страждань, чисельність негативних наслідків для нього, а також значне фізичне та фактичне погіршення стану здоров`я.

22.03.2017 року від представника відповідача надійшли письмові заперечення на позов (а.с. 60-64), в яких зазначено, що з позовної заяви неможливо встановити: де позивач проходив військову службу, в якій військовій частині; з яких підстав було виявлено захворювання; з яких підстав він звільнений з військової служби. Питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними в дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускається відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Оскільки позивач отримав, на його думку, поранення при виконанні службових обов`язків в Демократичній Республіці Афганістан 1987 року, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (який набув чинності 20.12.1991 року), тому, представник відповідача вважає, що діючим законодавством, на той час, взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодуванням моральної шкоди.

Позивач безпідставно вказав, що відносно нього застосовується ст. 17 закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» оскільки останній не є військовослужбовцем. Для накладення відповідальності, передбаченої ст. 1167 ЦК України необхідно сукупність чотирьох умов: наявності шкоди; протиправності дій особи, яка заподіяла шкоду; причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка заподіяла шкоду, і шкодою; вини у заподіянні шкоди.

За змістом зазначеної норми закону тягар доведення шкоди покладений на позивача. Доведення відсутності протиправності дій, причинного зв`язку та вини покладено на відповідача. Міністерство оборони України не визнає позовні вимоги також з підстав відсутності документальних доказів його вини в моральних стражданнях позивача.

Просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позові, просили суд позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог посилаючись на те, що неможливо встановити, де саме позивач проходив військову службу, з яких підстав було виявлено захворювання, травми, чи не пов`язано це з перебуванням позивача в стані алкогольного сп`яніння. Також, посилалися на ст. ст. 3, 17 Конституції України, Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу". Вказували на те, що держава Україна не є правонаступником СРСР. Вважали, що військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації за моральні страждання, вважає, що позивач не надав документальних доказів моральних страждань, посилаючись на ст.1167 ЦК України та п.3,4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", ст.56 Конституції України, ст.17 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", вважає недоведеним позивачем факт дії або бездіяльності відповідача щодо спричиненої моральної шкоди, вини відповідача, причинного зв`язку між протиправними діями відповідача та шкодою, прохають відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 1 ЦК України, цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі його невизнання, або порушення. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язків в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим та органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

У відповідності до ст. 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно змісту ст. ст. 1, 2 вказаного Закону військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 3 цього ж Закону - дія цього закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до переліку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 63 від 08 лютого 1994 року на території Афганістану в період з квітня 1978 року по грудень 1989 року велись бойові дії.

Згідно п. 1 ч. 1 Указу Президії Верховної Ради СРСР від 21.03.1989 року № 10224-ХІ «Про виведення із складу Збройних Сил СРСР прикордонних, внутрішніх і залізничних військ» - прикордонні, внутрішні і залізничні війська виведені зі складу Збройних Сил СРСР.

У відповідності до п. п. 1, 2 Постанови Верховної Ради України від 24.08.1991 року «Про військові формування на Україні», Верховна Рада України постановила підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території республіки, Верховній Раді України. Утворено Міністерство оборони України.

Згідно з ст. 4 Закону України «Про правонаступництво України», органи держави влади і управління, органи прокуратури, суди та арбітражні суди, сформовані на підставі Конституції (Основного Закону) Української РСР, діють в Україні до створення органів державної влади і управління, органів прокуратури, судів та арбітражних судів на підставі нової Конституції України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 , з 09.12.1985 року по 20.05.1987 року виконував обов`язки військової служби в в/ч п.п 19920 в званні сержант, на посаді начальника радіостанції Р-142, яка перебувала в ДРА, що підтверджується копією військового квитка серії НОМЕР_1 та довідкою Гуляйпільського РВК № 34 від 03.03.2016 року (а.с.25).

Під час виконання обов`язків військової служби позивач отримав осколкові поранення правої ноги, мінно-вибухову травму, акубаротравму, наслідком яких стали мінно-вибухова травма, акубаротравма, закрита черепно-мозкова травма (контузія головного мозку) та рубці: на передній поверхні с/3 правої гомілки, розмірами13,0х0,54 см та два по попередньо-внутрішній поверхні правого колінного суглобу, розмірами 0,4х0,3 см та 0,7х0,4 см, підтверджується висновком спеціаліста № 50 від 27.10.2015 року. Вказані травми в подальшому призвели до розвитку: «Стійких наслідків перенесеної МВТ, акубаротравми, закритої черепно-мозкової травми (контузія головного мозку 1987 року) у вигляді посттравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії ІІ ст. з вираженим цефалічним синдромом, емоційно-вольовою нестійкостю, мнестичним зниженням, вегето-судинною дисфункцією. Гіпертонічної хвороби ІІ ст., ступінь 2, високий кардіоваскулярний ризик. Розповсюдженого остеохондрозу хребта, помірно вираженого больового синдрому. Кератопапіломи шкіри, що підтверджується витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії № 4352 від 23.11.2015 року, виписками із медичної карти стаціонарного хворого № 3757, № 775 (а.с.11-20, 26-27).

Згідно записів у військовому квитку серії НОМЕР_1 позивач надав присягу на вірність державі Україна після проголошення її незалежності.

22.02.2016 року ОСОБА_1 була встановлена ІІІ група інвалідності, так як травми, поранення, контузія, захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військовослужбовця в країнах, де велись бойові дії, що підтверджується копією виписки з акту огляду МСЕК серії АВ № 0550966 (а.с.27).

Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, під час виконання обов`язків військової служби позивач отримав поранення, від яких розвинулися хвороби, що суттєво погіршило його стан здоров`я.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями), що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до ст. 170 ЦК України, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно частини 3 Закону України «Про Збройні Сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

Отже, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство Оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Частиною 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Таким чином, особа, якій завдано моральної шкоди, має право на її відшкодування незалежно від інших виплат, які вона отримала, чи могла б отримати.

З урахуванням конституційної значимості здоров`я, як невідчужуваного і нерушимого блага, що належить людині від народження й охороняється державою, суд вважає що заявлена позивачем вимога обґрунтована і підлягає задоволенню. Позивач у зв`язку з отриманням травм та поранень став хворою людиною, можливості якої обмежені, відтак, за висновками суду, позивачу заподіяна моральна шкода, яка полягає у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням його здоров`я.

Водночас, суд не може погодитися з розміром моральної шкоди, визначеним у позовній заяві. Визначаючи розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу суд враховує конкретні обставини справи, групу інвалідності, не повну втрату працездатності, характер та обсяг фізичних і душевних страждань, яких зазнав позивач, їх тривалість, ступінь вини відповідача, та, виходячи з засад розумності, добросовісності, виваженості та справедливості, приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 30 000 грн.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з абзацом 2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції» від 12.06.2009 року, розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей58,59 Цивільного процесуального кодексу України про належність та допустимість доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами.

Відповідно до ч. 1 ст. 179 цього ж Кодексу предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Виходячи з наведених норм процесуального законодавства, суд критично оцінює посилання представника відповідача на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на відсутність вини з боку Міністерства оборони України у заподіянні шкоди здоров`ю позивача у зв`язку з таким.

Відповідно до вимог статті 3 Закону України № 875 від 21.03.1991 року «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.

Згідно з пунктом 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, саме медико-соціальні експертні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків.

У відповідності до пунктів 12, 13 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання).

Таким чином, виключно медико-соціальною експертною комісією встановлюється причина і час настання інвалідності.

Як вже було зазначено судом, висновком МСЕК, який не оспорювався у встановленому законом порядку, встановлено, що позивач є інвалідом третьої групи та причиною цього є захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби в державах, де велися бойові дії, що додатково підтверджено витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії № 4352 від 23.11.2015 року та висновком спеціаліста № 50 від 27.10.2015 року, які також не оскаржені та не визнані недійсними.

Будь-яких клопотань щодо проведення інших експертних досліджень для спростування причинно-наслідкового зв`язку отриманих позивачем травм та поранень при виконанні ним обов`язків військової служби з його станом здоров`я на теперішній час, з боку представників відповідача не надходило.

У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Керуючись ст.ст. 3, 10,11, 209, 212,214,215, 217, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Міністерства оборони України () на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , моральну шкоду у розмірі 30 000 (тридцяти тисяч) гривень 00 копійок.

Стягнути з Міністерства Оборони України () в дохід держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання через Гуляйпільський районний суд Запорізької області протягом десяти днів після проголошення рішення суду апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. О. Романько