У Х В А Л А

3 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,

Лященко Н.П.,

Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2017 року та рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Тернопільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану громадян, третя особа - ОСОБА_6, про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини відомостей про батьківство,

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2016 року позов задоволено, визнано ОСОБА_5 батьком ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, зобов'язано Тернопільський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану громадян внести зміни до актового запису про народження від 30 травня 2006 року № 1077, який складено Тернопільським міським відділом реєстрації актів цивільного стану та записати батьком ОСОБА_7 - ОСОБА_5

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 25 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_5 задоволено, рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 25 липня 2016 року скасовано, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2016 року залишено в силі.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2017 року та рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2016 року посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 264, 267 ЦК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ, а саме статті 213 ЦПК України, а також на невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На обґрунтування заяви ОСОБА_4 додала ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада 2015 року та постанову Верховного Суду України від 27 квітня 2017 року (справа №6-617цс17).

Перевіривши доводи заявника, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що в допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 1, 2, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності або встановленої законом компетенції судів щодо розгляду цивільних справ та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне неоднакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Задовольняючи касаційну скаргу ОСОБА_5, суд касаційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про задоволення позову. При цьому суд виходив з того, що суд апеляційної інстанції, у порушення вимог 212-214, 303, 316 ЦПК України, не взяв до уваги, що суд першої інстанції виконав вимоги статті 146 ЦПК України та зобов'язав відповідача з'явитися для проведення судової генотипоскопічної (генетичної) експертизи, однак вона неодноразово від неї ухилялася, а крім того, позивач за час спільного проживання з відповідачем та після її від'їзду за кордон брав участь у вихованні та піклуванні про ОСОБА_7, відвідував начальні та лікувальні заклади, оскільки весь час, із моменту її народження, вважає себе її батьком.

На підтвердження своїх вимог для перегляду ухваленого у справі рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця послалася на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада 2015 року, однак зазначена ухвала постановлена у кримінальній справі, а тому не може бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у розумінні пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2017 року (справа №6-617цс17) викладено правовий висновок в якому зазначено, що в частині першій статті 20 СК України законодавець закріпив вичерпний перелік статей цього Кодексу і відповідно вимог, що випливають із сімейних відносин, до яких застосовується позовна давність. До цього переліку належить у відповідності до частини другої статті 129 СК України вимога про визнання батьківства особою, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком. Тому положення частини другої статті 129 СК України, яке є спеціальним, не може бути поширене на положення про визнання батьківства, передбачені у статті 128 СК України.

Крім того, законодавець у частині другій статті 20 СК України передбачив субсидіарне застосування положень ЦК України, які стосуються позовної давності, до сімейних відносин у випадках, передбачених частиною першої статті 20 СК України.

Тому у випадках передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 СК України мають застосовуватися правові приписи, закріплені в частині третій статті 267 ЦК України. Тобто, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Порівняння змісту зазначеної постанови Верховного Суду України зі змістом ухвали суду касаційної інстанції, про перегляд якої подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що зазначена ухвала суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у вказаній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Тернопільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану громадян, третя особа - ОСОБА_6, про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини відомостей про батьківство за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2017 року та рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2016 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук