УхвалА

іменем україни

22 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Гулька Б.І., Журавель В.І., ЗакропивногоО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про захист прав споживачів, визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсними, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення апеляційного суду Рівненської області від 8 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним вище позовом, який у подальшому було уточнено, посилаючись на те, що 2 липня 2008 року між нею та закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), було укладено договір про надання кредитної лінії, за умовами якого банк надав їй відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 87 110 доларів США строком до 3 липня 2017 року.

Цього ж дня на забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором між нею та банком було укладено іпотечний договір, за умовами якого вона передала банку в іпотеку належну їй квартиру АДРЕСА_1.

Вказувала, що у грудні 2014 року із довідки банку їй стало відомо про те, що усі здійснені нею платежі за період з 2 липня 2008 року по 1 серпня 2011 року були зараховані банком лише на погашення процентів за користуванням кредитом, платежі не були спрямовані на погашення тіла кредиту, тому вважала, що він не відповідає вимогам ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та іншому чинному законодавству, які діяли на момент його укладення, так як реальна процентна ставка за договором є значно вищою, ніж та, яку їй було озвучено працівниками банку під час укладення договору, та становить 17,05%, спосіб погашення кредиту не належить ані до ануїтентного, ані до класичного (диференційованого) способу погашення.Сплачені нею суми за період з 2 липня 2008 року по 1 серпня 2011 року банком зараховувалися лише в якості погашення процентів, при цьому тіло кредиту жодним чином не погашалося. Такими діями банк штучно створив збільшення вартості кредиту, оскільки тіло кредиту протягом 2008-2011 років не зменшувалося, проценти протягом цього періоду нараховувалися на усю суму наданого кредиту і лише з 1 серпня 2011 року тіло кредиту почало зменшуватися, що призвело і до збільшення реальної процентної ставки по кредитному договору.

Вважала, що відсутність графіку кредитування на час укладення договору та на період по 1 серпня 2011 року, тобто час протягом якого сплати тіла кредиту з ініціативи банку не відбувалася, це навмисне введення в оману споживача кредитних послуг, який не є спеціалістом в сфері кредитування і не володіє спеціальними знаннями щодо обставин, які мають істотне значення в кредитних правовідносинах реальної ціни кредиту, тобто договір є несправедливим.

Крім того, вказувала, що при укладенні кредитного договору її не було попереджено про валютні ризики, які можуть виникнути протягом виконання кредитного договору. Вищевказані дії ПАТ «ОТП Банк» щодо приховання реальних обставин кредитної справи, недотримання вимог закону під час укладення кредитного договору, призвели, окрім непередбачуваних матеріальних втрат, також до довготривалого стресу, та, як наслідок, поганого самопочуття, погіршення стану її здоров'я, що є підтвердженням завдання їй моральної шкоди.

З огляду на викладене ОСОБА_4 просила суд: визнати кредитний договір від 2 липня 2008 року, укладений між нею та ЗАТ «ОТП Банк», недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину; стягнути з ПАТ «ОТП Банк» на її користь завдані збитки у подвійному розмірі, а саме 53 818 грн 66 коп.; стягнути з ПАТ «ОТП Банк» на її користь завдану моральну шкоду у розмірі 120 тис. грн; визнати договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладений 2 липня 2008 року між нею та ЗАТ «ОТП Банк», недійсним; скасувати державну реєстрацію іпотеки вказаної квартири та державну реєстрацію її обтяження.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 11 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано кредитний договір від 2 липня 2008 року, укладений між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк», недійсним. Зобов'язано ПАТ «ОТП Банк» повернути ОСОБА_4 отримані від неї за кредитним договором від 2 липня 2008 року грошові кошти у розмірі 26 407 доларів 12 центів США. Визнано договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладений 2 липня 2008 року міжОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк», недійсним. Скасовано державну реєстрацію іпотеки квартири АДРЕСА_1, за договором іпотеки від 2 липня 2008 року, укладеним між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк». Скасовано державну реєстрацію обтяження квартири АДРЕСА_1, за договором іпотеки від 2 липня 2008 року, укладеним між ОСОБА_4 та ЗАТ «ОТП Банк». У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 8 лютого 2017 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд, вірно застосувавши положення ст. ст. 526, 627, 628, 629 ЦК України, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов до правильного висновку про те, що позивачка з власної ініціативи звернулася за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного нею банку, а саме ЗАТ «ОТП Банк», отримавши від банку всю передбачену законодавством інформацію перед укладанням договору, що відповідає ст. ст. 19, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. ст. 3-5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Такі висновки узгоджуються з роз'ясненнями, наданими судам у п.п. 10, 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та обов'язковою для застосування правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові № 6-7цс11 від 21 березня 2011 року (ст. 360-7 ЦПК України).

При цьому суди дійшли вірного висновку про відсутність правових підстав для визнання спірних договорів кредиту та іпотеки недійсними відповідно до положень ст. ст. 203, 215, 230 ЦК України, як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними; позивачка не довела введення її в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписала.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Отже, рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим й підстав для його скасування немає.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 8 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний