УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоКузнєцова В.О.,
суддів: Ізмайлової Т.Л.,Кадєтової О.В.,
Карпенко С.О.,Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей, про виселення за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 січня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у якому просило виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані або проживають у квартирі АДРЕСА_1

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 17 липня 2008 року між банком та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 69 868,72 доларів США з терміном повернення до 17 липня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 17 липня 2008 року між банком та ОСОБА_7 було укладено договір іпотеки, за умовами якого остання передала банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2011 року, що набрало законної сили, у рахунок стягнення вказаної вище заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Посилаючись на те, що після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, яка була їм надіслана, банк просив задовольнити позов.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 10 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 20 січня 2016 року, у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить ухвалені в справі судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що виселення з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту, без надання іншого постійного жилого приміщення не передбачено чинним законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що 17 липня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, згідно з яким останній отримав кредит у розмірі 69 868,72 доларів США з терміном повернення до 17 липня 2018 року.

На забезпечення виконання кредитних зобов'язань 17 липня 2008 року між банком і ОСОБА_7 укладено договір іпотеки, згідно з яким остання передала в іпотеку банківській установі квартиру АДРЕСА_1, яка належить їй на праві власності на підставі договору дарування.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 96 935,00 доларів США.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 жовтня 2011 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» та у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 17 липня 2008 року в розмірі 96 935 доларів США звернуто стягнення на зазначену вище квартиру шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» повноважень, необхідних для здійснення продажу за початковою ціною продажу квартир на рівні 484 149,10 грн.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15.

Оскільки, в іпотеку передано квартиру по АДРЕСА_1, яка є власністю ОСОБА_6 на підставі договору дарування, посвідченого 27 березня 2003 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Ариванюк Н.А., зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» за № 328435, тобто не за рахунок отриманих кредитних коштів, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що підстав для виселення відповідачів із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла немає.

Згідно ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Керуючись ч. 1 ст. 336, ст. 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» відхилити.

РішенняЛуцького міськрайонного суду Волинської області від 10 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 20 січня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В.О. Кузнєцов Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко Г.І. Мостова