У Х В А Л А

14 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Гуменюка В.І.,
Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року в справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а :

Уманський міськрайонний суд Черкаської області рішенням від 11 травня 2016 року відмовив у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» (далі − ПАТ «ВіЕйБі Банк»).

Апеляційний суд Черкаської області 27 липня 2016 року рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 11 травня 2016 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги ПАТ «ВіЕйБі Банк» задовольнив частково: стягнув на його користь з ОСОБА_4 207 тис. 355 грн 19 коп. заборгованості за кредитним договором від 24 вересня 2007 року, з яких: заборгованість за відсотками − 8 тис. 644 долари США 30 центів, що еквівалентно 190 тис. 433 грн 93 коп., заборгованість з виплати пені за несвоєчасну сплату кредиту − 16 тис. 921 грн 26 коп.; вирішив питання розподілу судових витрат; у задоволенні позовних вимог в іншій частині відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 16 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилила, рішення Апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2016 року залишила без змін.

У травні 2017 року до Верховного Суду України звернулася ОСОБА_4 із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року, посилаючись на неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статей 253, 254, 256 − 258, 260, 261, 264, 267 Цивільного кодексу України (далі − ЦК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На підтвердження своїх вимог заявниця надала ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого, 1 та 29 березня 2017 року.

Перевіривши доводи заявниці, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що в допуску справи до провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до статті 353 цивільного процесуального кодексу України (далі − ЦПК України) Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України підставою для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

При цьому під застосуванням норм матеріального права у подібних правовідносинах слід розуміти такі правовідносини, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги банку в частині стягнення відсотків за користування кредитом та пені, апеляційний суд, з яким погодився суд касаційної інстанції, керуючись вимогами статей 525, 526, 599, 611 ЦК України, дійшов висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. При цьому апеляційний суд зазначив, що наслідки пропуску строків позовної давності не підлягають застосуванню до цих правовідносин, зокрема до вимог кредитора про стягнення відсотків та пені за користування кредитом, оскільки їх повернення визначено періодичними щомісячними платежами.

Ухвала від 8 лютого 2017 року постановлена у справі з вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності та визнання договору іпотеки недійсним.

Зазначене судове рішення, надане заявницею для порівняння, та судове рішення, про перегляд якого подано заяву, постановлені у справах з різними предметами позову та змістом позовних вимог, що не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

У наданих для порівняння ухвалах Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ:

- залишив у силі рішення суду першої інстанції, яким відмовлено в задоволенні вимог про стягнення кредитної заборгованості з підстави пропуску банком передбаченого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, оскільки останній платіж на погашення заборгованості за кредитним договором від 13 липня 2006 року був внесений 18 вересня 2009 року, відповідно строк давності сплив 19 вересня 2012 року, а з позовом позивач звернувся в березні 2014 року (ухвала від 1 березня 2017 року № 703/1547/14-ц);

- погодився з рішеннями судів попередніх інстанцій, які відмовили в задоволенні вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки банк пропустив строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом, тому відповідно до статті 266 ЦК України строк давності сплив і до вимог про стягнення відсотків та штрафних санкцій (ухвала від 29 березня 2017 року № 468/1291/15-ц).

Порівняння судових рішень, наданих заявницею на підтвердження своїх вимог, із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ неоднаково застосував норми матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

За таких обставин вважати заяву ОСОБА_4 обґрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за заявою ОСОБА_4 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.І. Гуменюк

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук