Головуючий суду 1 інстанції - Безкровний І.Г.
Доповідач - Лозко Ю.П.
Справа № 414/793/17
Провадження № 22ц/782/447/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2017 року Колегія суддів судової палати у цивільнихсправах Апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого - Лозко Ю.П.

суддів - Авалян Н.М., Назарової М.В.

за участю секретаря - Єгорової О.П.

позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовом у засіданні в залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області у м.Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 25 травня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до територіальної громади в особі Кремінської міської ради Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю,

встановила:

В травні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним вище позовом, в обґрунтування якого вказала, що її батькам на підставі рішення виконкому Кремінської ради депутатів трудящих №358 від 24.09.1982 року на праві власності належав будинок АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла мати позивача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача ОСОБА_5. Після смерті батьків позивача відкрилася спадщина у вигляді зазначеного вище будинку. Відповідно до свідоцтв про право на спадщину від 22.11.1985 року позивач ОСОБА_2 оформила спадщину на 5/6 частин вказаного будинку. 1/6 частки житлового будинку позивач не оформила, оскільки на момент смерті матері позивача ОСОБА_4, яка була власницею 1/2 частки домоволодіння, з нею в будинку була зареєстрована її мати - ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Позивач зазначила, що вона є спадкоємицею після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, та, починаючи з 07 лютого 1984 року, протягом тридцяти років відкрито та безпосередньо володіє майном у вигляді житлового будинку, зареєстрована в ньому та утримує його, тому посилаючись на ч. 4 ст. 344 ЦК України просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/6 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1, яка раніше належала ОСОБА_4, яку не оформила ОСОБА_6.

Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 25 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Кремінського районного суду Луганської області від 25 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення та доводи осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно ч.1 ч.3 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач протягом шести місяців з дня смерті своєї бабусі ОСОБА_6 спадщину не прийняла, то відповідно до діючих на момент виникнення спірних правовідносин норм ЦК УРСР (1963 року) вказане спадкове майно перейшло за правом спадкоємства до держави, і тому відсутня така складова умова набуття права власності за набувальною давністю як добросовісне заволодіння чужим майно, і крім того, Кремінська міська рада Луганської області як орган місцевого самоврядування, яка не є органом державної влади, є неналежним відповідачем у справі, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Проте, такі висновки суду не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається і ніким не оспорюється, що позивач ОСОБА_2 є власником 5/6 частин домоволодіння АДРЕСА_1

1/6 спірна частина вказаного будинку належала матері позивача - ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Позивачем ставиться питання про визнання за нею права власності за набувальною давністю на вказану спірну 1/6 частку будинку з посиланням на те, що вона добросовісно, відкрито, безперервно володіння вказаним нерухомим майном протягом більш ніж 30 років.

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України (2003 року) особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

У пунктах 11, 13 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз'яснено, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.

Матеріали справи свідчать про те, що у даному випадку виникли спадкові правовідносини, а не правовідносини з набуття права власності за набувальною давністю, на що посилається позивач.

Виходячи з підстави та предмету позову, суд повинен був зробити висновки щодо наявності правових підстав для набуття права власності за набувальною давністю, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог і на підставі наданих ним доказів.

Проте, розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_2 про відкрите, безперервне володіння нею вказаним будинком і спірною 1/6 його частиною, в якому позивач проживає впродовж тривалого часу - більш 30 років, і з 07 лютого 1984 року зареєстрована в ньому, утримання вказаного домоволодіння, що вона вважає підставою для задоволення позову відповідно до вимог частини 4 ст. 344 ЦК України, суд вийшов за межі позовних вимог та зробив висновки по обставини, які стосуються спадкових правовідносин, хоча на ці обставини позивач не посилався та свої позовні вимоги ними не обґрунтовував, а також докази на підтвердження таких обставин не надавав.

Підтверджено матеріалами справи та визнається позивачем, що спірна частка нерухомого майна є спадковим майном, яким позивач володіє як співвласниця майна, що виключає набуття нею прав власності за набувальною давністю в розумінні вимог статті 344 ЦК України, і законом в даному випадку передбачені інші підстави і порядок набуття права власності.

Таким чином, позов є необгрунтованим з нормативної точки зору.

За таких обставин, рішення суду не можна вважати законним та обґрунтованим, у зв'язку із чим воно підлягає скасуванню на підставі п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 309, 313-314 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 25 травня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити з інших підстав в задоволенні позову ОСОБА_2 до територіальної громади в особі Кремінської міської ради Луганської області про визнання права власності за набувальною давністю.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді: