Провадження № 22-ц/773/919/17 Категорія: 48 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Грушицького А. І., Шевчук Л. Я.,

з участю:

секретаря Черняк О. В.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Луцької міської ради Волинської області, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Луцької міської ради Волинської області, про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів.

Позов мотивовано тим, що 19 липня 2013 року рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Позивач вказує, що намагалась досягнути згоди з колишнім чоловіком щодо проживання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і не заперечувала проти того, щоб син деякий час проживав з батьком. Коли син пішов в перший клас, він проживав із матір'ю. В подальшому позивач змушена була виїжджати на заробітки в ОСОБА_5, хоча це тривало не більше двох місяців на рік, син в цей час проживав із батьком. Причиною проживання сина із відповідачем, також була та обставина, що позивач будучи опікуном, доглядала за своєю бабусею, яка страждала на психічне захворювання і потребувала стороннього догляду. Після смерті бабусі позивач хотіла забрати сина для спільного проживання, проте відповідач категорично відмовив навіть у спілкуванні з дитиною, почав негативно впливати на сина та настроювати дитину проти позивача. Позивач просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, за місцем проживання матері ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1; стягувати з відповідача на користь позивача аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, але не менше встановленого законом мінімуму, на утримання сина ОСОБА_6 до досягнення ним повноліття.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25.05.2017 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів в частині стягнення аліментів на утримання малолітнього сина у зв'язку з відмовлю від позову.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 травня 2017 року позов задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу з підстав, що в ній наведені, представник позивача ОСОБА_1 апеляційну скаргу не визнала та просила її відхилити.

Інші особи в судове засідання не з'явились.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, а також доводи апеляційної скарги, пояснення відповідача та представника позивача, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на доведених фактичних обставинах і відповідають закону, проживання дитини разом з матір'ю буде відповідати найкращим інтересам дитини, оскільки, дитина на даний час знаходиться в такому віці, коли їй потрібна материнська турбота.

Так, з наявних у матеріалах справи та досліджених у судовому засіданні письмових доказів, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 грудня 2007 року по 19 липня 2013 року. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19.07.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с. 5).

Сторони мають спільного сина: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 6).

З довідки до акту огляду МСЕК від 25.10.2016 року (а.с. 40) та згідно висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради (а.с. 71), вбачається, що батько дитини ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2. В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи, пенсіонером та непрацездатним. Після розірвання шлюбу, коли матір змушена була виїжджати за кордон на заробітки малолітній ОСОБА_4 залишився проживати разом з батьком за місцем реєстрації останнього, де зроблений косметичний ремонт, наявні необхідні для проживання та відпочинку меблі та техніка. Батько бере активну участь у вихованні та утриманні сина, відвозить сина та забирає його з навчального закладу.

З копії паспорта (а.с. 4), будинкової книги (а.с. 8-11) та згідно висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради (а.с. 71), вбачається, що матір дитини ОСОБА_3 змушена була періодично виїжджати на заробітки в ОСОБА_5, проте з сином спілкувалася, періодично відвідувала його, забирала на вихідні та канікули. Причиною проживання сина з батьком була та обставина, що матір була опікуном своєї бабусі, яка страждала на психічні розлади та потребувала догляду. Зараз ОСОБА_3 завершує ремонтні роботи в приватному будинку, влаштувалась на роботу. Під час обстеження житлово-побутових умов проживання працівниками служби було встановлено, що сину ОСОБА_6 облаштована окрема кімната. Крім того, разом із позивачем проживає її старший син від першого шлюбу ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, та син відповідача від іншого шлюбу ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5. Мама дитини та брат наполягають на визначенні місця проживання ОСОБА_4 разом з ними.

В судовому засіданні встановлено, що дитина ОСОБА_4 проживає на даний час разом із батьком та між батьками дитини склалися неприязні відносини після розірвання шлюбу.

Із висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради вбачається, що в обох батьків створені умови для проживання сина. Оскільки малолітній ОСОБА_4 прихильно ставиться до обох батьків, прийнято рішення про винесення даного питання на комісію з питань захисту прав дитини.

Згідно висновку № 111 від 13.05.2017 року «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4.» служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 із матір'ю ОСОБА_3 (а.с. 71).

Згідно ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 161 Сімейного кодексу України встановлено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Визначаючи місце проживання малолітньої дитини з матір'ю дитини, суд першої інстанції правильно виходив саме з пріоритетності прав та інтересів дитини, а не амбіцій батьків, правильно прийняв до уваги виконання своїх батьківських обов'язків сторін, вік дитини, її прихильність до кожного з батьків, стан здоров'я, можливості батьків у створенні найкращих умов для виховання та розвитку, а також те, що позивач працевлаштована та отримує заробітну плату і пенсію.

Таким чином, враховуючи інтереси дитини, ставлення матері до виконання своїх обов'язків, взаємну прихильність між матір»ю та дитиною, судом першої інстанції правильно визначено місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_4, з матір'ю ОСОБА_3 за місцем її проживання.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до власного трактування відповідачем обставин справи та чинного законодавства, даним доводам суд першої інстанції відповідно до ст. 212 ЦПК України дав належну оцінку, тому колегія суддів вважає їх такими, які не спростовують висновок суду першої інстанції про задоволення позову, а отже відсутні підстави для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 травня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді