Справа №442/7866/16-ц
Провадження №2/442/416/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 липня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Крамара О.В.

з участю секретаря - Малик О.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Дрогобича цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, з участю третьої особи органу опіки та піклування виконкому Дрогобицької міської ради, ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання, визнання протиправним рішення та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру,-

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся в суд із вказаним вище позовом в якому з урахуванням уточнених позовних вимог, посилається на те, що ОСОБА_1 з 2003 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_4. Від даного шлюбу у них є малолітні діти ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3.

На початку лютого 2004 року, після народження доньки ОСОБА_2, відповідач ОСОБА_4 забрав ОСОБА_1 з пологового будинку разом з донькою ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 до себе в квартиру АДРЕСА_1, куди вона вселилась разом з малолітніми дітьми, де проживає постійно по сьогоднішній день. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася донька ОСОБА_3, а ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_6. Отже, з лютого 2004 року ОСОБА_1 проживає постійно у квартирі АДРЕСА_1 у складі сім'ї з чоловіком ОСОБА_4 і з їх трьома вказаними малолітніми дітьми, з якими вона, ОСОБА_1 веде спільне господарство. З ними, також, проживали до дня смерті ОСОБА_9, який помер у ІНФОРМАЦІЯ_5 та його дружина ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6, що стверджується свідоцтвами про смерть.

Згадана квартира перебувала у комунальній власності, основним квартиронаймачем був ОСОБА_9 до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_5., а пізніше його син, ОСОБА_4 - відповідач у справі, що слідує з поквартирної картки. Згідно технічного паспорту дана квартира складається з двох ізольованих житлових кімнат площею відповідно 17,2 кв.м. та 13,6 кв.м., кухні, ванної кімнати, туалету та двох коридорів, квартира забезпечена водопостачанням, водовідведенням, електроенергією та пічним опаленням.

Разом з тим, вона ОСОБА_1 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 у складі сім'ї - сім чоловік, що слідує з довідки, копія якої додається. Проте проживати в даній квартирі ОСОБА_1 не могла, тим більше з малолітніми дітьми, оскільки дана квартира розташована на горищі одноповерхового дерев'яного будинку, яка складається з одної кімнати площею 18,8 кв.м. Кухня, туалет, ванна, водопостачання та водовідведення у даній квартирі відсутні. Отже, умови даної квартири суперечать вимогам житлового законодавства, тому не могли та не можуть забезпечити нормальний розвиток і виховання їх малолітніх дітей, що зумовило ОСОБА_1 разом з дітьми у лютому 2004 року вселитися до квартирі АДРЕСА_1, де проживав та був зареєстрований її чоловік ОСОБА_4, що доречі було вирішено спільно з її чоловіком, відповідачем по справі - ОСОБА_4

Нещодавно, при випадкових обставинах справи вона довідалася про те, що квартира АДРЕСА_1 приватизована у грудні 2007 року, що вбачається зі свідоцтва про право власності від 25.12.2007р., копію якого випадково знайшла у квартирі.

ОСОБА_1 вважає приватизацію згаданої квартири незаконною, оскільки вона разом з малолітніми дітьми на час приватизації постійно проживали у вказаній квартирі, проте їх не включено до кола осіб, які мають право на приватизацію АДРЕСА_1.

За змістом ч. 2 ст. 18 закону України «Про охорону дитинства», «Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.»

Згідно ч. 2 ст. 12 закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» визначено, що «Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень.»

Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За змістом ст. 176 СК України, «Батьки зобов'язані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом».

У відповідності до ст. 9 ЖК України, «Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у : власність на інших підставах, передбачених законом. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.»

У відповідності до ст. 1 закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» зазначається, що «Приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно ст. 2 закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» «До об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.»

У відповідності до ч. 2 ст. 8 закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» «Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку».

Згідно ст. 64 ЖК України, «Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно ст. 65 ЖК України, визначається, що на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей не потрібно згоди інших членів сім'ї. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Поряд з наведеним, слід зазначити, що у відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України визначається, що «Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків».

Правовідносини, які виникли з приводу приватизації згаданої квартири, свідчать про те, що свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 25.12.2007р. є правочином, при видачі якого діють положення ст. 203 ЦК України. Зокрема, в ч. 1 ст. 203 ЦК України зазначається, що зміст правочину не може суперечити нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Частина 6 ст. 203 ЦК України визначено, що «Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей».

У зв'язку з цим, слід зазначити, що вчинений правочин по приватизації вказаної квартири суперечить інтересам вказаних малолітніх дітей. Отже, при видачі згаданого свідоцтва були порушенні вищезгадані положення закону, що вказує про порушення прав малолітніх дітей ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та незаконність згаданого свідоцтва, оскільки останніх не включено до кола осіб, які мають право на приватизацію АДРЕСА_1.

З свідоцтва про право власності на квартиру від 25.12.2007р. вбачається, що останнє видано на підставі протоколу № 16/29 від 25.12.2007р. засідання комісії з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради. Оскільки підставою для видачі свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 є рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради у формі протоколу № 4 від 23.12.2013р. засідання комісії з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради, то дане рішення з наведених підстав підлягає визнанню протиправним.

Наведені обставини свідчать про наявність достатніх підстав для визнання протиправним рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради в особі комісії з питань приватизації житла, прийняте у формі протоколу № 16/29 від 25.12.2007р. в частині квартири АДРЕСА_1 та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 з підстав передбачених ст. 21 ч. 1 ст. 215 ЦК України. Наведена правова позиція ґрунтується, також, на висновках Верховного Суду України у постанові від 30.01.2013р., з яких слідує те, що право особи на приватизацію не може пов'язуватись з місцем її реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 261 ЦК України, «У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття.» З даної норми права слідує, що позовна давність за даним позовом в інтересах неповнолітніх дітей - не пропущена. Саме ці наведені вище обставини змусили її звернутися з даним позовом в суд за захистом.

Позивач ОСОБА_1, яка також допитана як свідок та її представник ОСОБА_12 в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, просять позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_4, який також допитаний як свідок, в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі, додатково пояснив, що обставини викладені в позовній заяві відповідають дійсності.

Представник Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Дзерин В.М., заперечив щодо задоволення позовних вимог вказуючи на безпідставність позовних вимог.

Представник третьої особи органу опіки та піклування виконкому Дрогобицької міської ради Яким І.С., пояснив, що позов підтримує в частині дітей, що стосується інших позовних вимог покладається на думку суду.

Третя особа ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_15, заперечили щодо задоволення позову покликаючись на його надуманість та безпідставність.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, свідків, суд приходить до наступного:

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до положень ст.4 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Під способами захисту цивільних прав розуміють передбачені законом заходи примусового характеру, за допомогою яких відновлюються порушені, невизнані або оспорювані права.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Матеріалами справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 2003 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_4, від даного шлюбу у них народилося троє дітей: ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3.

Суд критично ставиться до тверджень позивача про те, що вона разом з чоловіком та дітьми з лютого 2004 року проживає у квартирі АДРЕСА_1, оскільки такі твердження спростовуються показами свідків: ОСОБА_11, ОСОБА_17, які пояснили, що проживають за адресою АДРЕСА_3, в 2003-2004 роках позивачка разом з дітьми фактично була їхньою сусідкою, так як проживала в квартирі АДРЕСА_4.

Також доводи позивача щодо проживання у квартирі АДРЕСА_1 з 2004 року спростовуються показами свідків: ОСОБА_18, ОСОБА_19 та ОСОБА_20, які проживають в будинку АДРЕСА_1, та пояснили, що ні позивачка ні її діти на час приватизації квартири АДРЕСА_1 не проживали, а почали проживати вже після смерті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6.

Суд не дає віри показам свідка ОСОБА_21, оскільки остання являється мамою відповідача ОСОБА_4 та свекрухою позивачки ОСОБА_1, так як вона являється безпосередньо зацікавленою особою у справі, що стосується показів свідка ОСОБА_22 то такі також не заслуговують на увагу, оскільки пояснення не були чіткі, змістовні та послідовні.

За принциповими положеннями ст.ст. 10, 11 ЦПК України, які встановлюють змагальність та диспозитивність цивільного процесу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, визначаючи коло доказів, які надаються суду, відповідно до положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України.

Вимогами статей 59, 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Разом з тим, позивачем не надано допустимих та належних доказів на підтвердження заявлених вимог, хоча обов'язок доказування і подання доказів закон покладає на позивача.

В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази з боку позивача, що підтверджували би її позовні вимоги та судом не здобуто таких доказів в судовому процесі, тобто встановлених джерел інформації, що має значення для справи, а її доводи лише грунтуються на припущеннях, у зв»язку з чим не заслуговують на увагу.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Особи, які беруть участь у справі, розпоряджаються своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови у задоволені позову в частині встановлення факту постійного проживання малолітніх дітей ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 з дня їх народження у квартирі АДРЕСА_1 - за недоведеністю.

Із наявного при матеріалах справи Свідоцтва про право власності на квартиру Серія НОМЕР_1 виданого 25 грудня 2007 року Комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради, вбачається, що АДРЕСА_1 на праві спільної сумісної власності належить: ОСОБА_4 та ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6.

Дослідивши приватизаційну справу на АДРЕСА_1, та враховуючи те, що судом не встановлено підстав для встановлення факту постійного проживання малолітніх дітей ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 з дня їх народження у квартирі АДРЕСА_1, то відповідно і не підлягають задоволенню позовні вимоги, щодо: визнання протиправним рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради щодо квартири АДРЕСА_1 та позовна вимога щодо недійсності свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 25.12.2007р.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 59, 60, 212, 214 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Виконавчого комітету Дрогобицької міської ради, з участю третьої особи органу опіки та піклування виконкому Дрогобицької міської ради, ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання, визнання протиправним рішення та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті.

Суддя О.В Крамар