Справа № 723/578/16-ц
Провадження № 2/723/28/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 року м.Сторожинець

Сторожинецький районний суд

Чернiвецької областi в складi:

головуючого суддi Якiвчика I.В.

при секретарi Крупчак М.І.

за участю

первісного позивача та зустрічного відповідача ОСОБА_3, первісного відповідача та зустрічного позивача ОСОБА_4 і її представника ОСОБА_5 представника зустрічного відповідача - Буденецької сільської ради Мудряк Т.В.

розглянувши у вiдкритому судовому засiданнi в залі суду в м. Сторожинець цивiльну справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до Буденецької сільської ради, ОСОБА_3, про визнання недійсними і часткове скасування рішення Буденецької сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку

встановив:

Позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із вказаним вище позовом до відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що він проживає в житловому будинку що розташований по АДРЕСА_1, який розташований на земельній ділянці цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. І будинок і земельна ділянка належать йому на праві власності, що підтверджується відповідними доказами. Відповідач, яка проживає по сусідству, не погоджуючи своїх дій, перемістила у 2014 році межу, що поділяє земельні ділянки, захопивши тим самим частину його землі та побудувала по всій довжині межі металевий паркан та сарай. На його зауваження і вимоги відповідач не реагує, а тому позивач просить зобов'язати відповідачку ОСОБА_4 усунути йому перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом перенесення огорожі по встановлених межових знаках та знесення сараю.

Відповідач ОСОБА_4, подала до суду зустрічну позовну заяву, яку в подальшому уточнила в частині складу осіб, до Буденецької сільської ради, Сторожинецького району та ОСОБА_3 про визнання недійсним рішення сільської ради, державного акту на право власності на земельну ділянку посилаючись на те, що ОСОБА_3 набув право на земельну ділянку 31.08.2006 року, а право власності на нерухомість що знаходиться на цій земельній ділянці - 17.06.2015 року, що свідчить про те, що право власності ОСОБА_4 на нерухоме майно, що розташоване біля господарства ОСОБА_3 виникло на 3 роки раніше від виникнення в останнього права власності на земельну ділянку і на 12 років раніше від виникнення в нього права власності на нерухоме майно. Право ж власності попереднього власника нерухомості у якого ОСОБА_4 придбала будинок в т.ч. криницю та огорожу виникло ще у 1998 році. Криниця і огорожа при цьому були встановлені (викопані) у 1959 році. Вказане свідчить про те, що при проведенні приватизації ОСОБА_3 земельної ділянки останній мав би виходити із існуючих меж та враховувати відповідні відстані від нерухомого майна відступивши від межі не менше ніж на 1 метр, а від існуючої огорожі - 2 метри і вже тоді проводити приватизацію. Цього зроблено не було, як не було отримано і погодження на таку приватизацію від неї, як від сусіднього землекористувача.

Сільська ж рада не вилучивши від неї земельну ділянку на якій розташована її криниця і огорожа передала цю землю в приватну власність ОСОБА_3 Вимога ОСОБА_3 про перенесення огорожі подана після закінчення строку позовної давності оскільки спір виник ще у 2011 році.

Оскільки самостійного визнання державного акту недійсним не передбачено законодавством, а захист права на земельні ділянки можливий шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, просила визнати недійсним та скасувати рішення Буденецької сільської ради № 58-13/04 від 16.09.2004 року в частині надання дозволу ОСОБА_3 на розробку технічної документації по безоплатній передачі земельної ділянки та визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1 від 31 серпня 2006 року на право власності на земельну ділянку ОСОБА_3

Первісний позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав а зустрічні позовні вимоги не визнав посилаючись на обставини зазначені в позові.

Позивач за зустрічним позовом та її представник в судовому засіданні вимоги первісного позову не визнали та підтримали свої зустрічні вимоги також посилаючись на викладені обставини. Просили про призначення земельної експертизи і таке клопотання було судом задоволено. Експертиза проведена. Висновок експерта прийнято та оцінюється судом за правилами оцінювання доказів.

Відповідач за зустрічним позовом - Буденецька сільська рада, в судовому засіданні не заперечувала щодо скасування свого рішення, однак просила рішення скасувати не в повному обсязі, а тільки в частині що стосується ОСОБА_3

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши надані докази, в тому числі висновок судової земельно-технічної експертизи, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.ст. 116, 125 Земельного Кодексу України громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності на підставі рішень сільських, селищних, міських рад шляхом відведення їх в натурі та здійснення державної реєстрації цих прав.

Судом встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с.9) серії НОМЕР_1 виданого 31.08.2006 року, ОСОБА_3 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,2196 га у межах згідно з планом, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована в с. Буденець, Сторожинецького району, Чернівецької області, яка призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Правовстановлюючим документом для такого права власності в державному акті зазначене рішення Буденецької сільської ради 13 сесії 4-го скликання № 58-13/04 від 06.09.2004 року.

Вирішуючи питання щодо правомірності вказаного рішення та Державного акту в світлі доводів, які наведені в зустрічному позові, суд враховує положення ст.118 ЗК України, (в редакції чинній на час прийняття спірного рішення і видачі спірного Державного акту), згідно яких громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Таким чином неправомірність рішення сільської ради, а відповідно і неправомірність Державного акту судом не встановлена.

Доводи щодо такої неправомірності, які наведені зустрічним позивачем, зводяться до того, що вказаними документами порушується право позивача на частину земельної ділянки, якою вона користується і якою користувалися попередні власники житлового будинку і всіх надвірних споруд.

При цьому позивач ОСОБА_4, не дивлячись на роз'яснення наслідків вчинення чи не вчинення процесуальних дій, не надала суду, для відповідної оцінки в якості доказів, документи які посвідчують її право власності на земельну ділянку на якій побудовані об'єкти нерухомості в т.ч. і спірний сарай та спірна огорожа..

Вказане, призвело до здійснення судом оцінку спірних правовідносин на підставі висновку судово-технічної експертизи, яка була призначена виключно на підставі документів, які посвідчували права власності відповідача ОСОБА_3

Із висновку судової земельно-технічної експертизи № 180 від 28.02.2017 року, який було виготовлено на виконання ухвали суду, якою задоволено клопотання саме зустрічного позивача слідує, що ОСОБА_4 на частині земельної ділянки площею 0,0019 га, яка знаходиться у власності ОСОБА_3 побудувала металевий сарай та встановила огорожу із металопрофілю на бетонному фундаменті, тобто здійснила таке будівництво із заступом на суміжну земельну ділянку.

Здійснивши таким чином захоплення чужої земельної ділянки, встановивши на цій землі металевий сарай і огорожу на бетонній основі, ОСОБА_4 ставить питання про те, що їй необхідно обслуговувати криницю, що на думку суду є безпідставним оскільки криниця, згідно того ж висновку експертизи, знаходиться повністю на земельній ділянці, якою ОСОБА_4 користується, навіть без врахування площі заступу.

Заявляючи свої позовні вимоги та посилаючись на те, що ОСОБА_3 приватизовуючи земельну ділянку не врахував необхідний відступ на 1 метр та на 2 метри від її будівель і споруд (криниці і огорожі), ОСОБА_4 замовчує при цьому своє будівництво спірного сараю, який побудований безпосередньо на тій межі яку вона сама собі встановила, без будь-яких відступів від цієї межі на яких настоює в іншому випадку, який стосується не її.

Згідно ст..321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

ОСОБА_4, не являючись власником земельної ділянки і вимагаючи визнати недійсним Державний акт на право власності на землю ОСОБА_3 і скасувати його, посилається на порушення її прав як користувача земельної ділянки та власника об'єктів нерухомості захопивши, при цьому самовільно земельну ділянку яка на праві власності належить ОСОБА_3

Ставлячи ж на вирішення суду вимогу про визнання недійсним рішення сільської ради, ОСОБА_4 посилається на правову позицію ВСУ від 31.10.2012 року не враховуючи, що вказана правова позиція стосується захисту порушених прав власника земельної ділянки, якою ОСОБА_4, як встановлено судом, не є.

Вказане свідчить про те, що обґрунтування зустрічного позову є надуманим та підігнаним під ситуацію, яка склалась між сторонами, виходячи з чого суд знаходить, що вимоги зустрічного позову є недоказаними.

Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Позивач по первісному позову скористався своїм правом на усунення йому перешкод в користуванні земельною ділянкою подавши даний позов до суду і вказані позовні вимоги, суд знаходить, правомірними так як належними доказами доведено втручання ОСОБА_4 в право приватної власності ОСОБА_3, а саме захоплення частини його приватної земельної ділянки.

Згідно ч.1 та ч.2 ст. 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

За таких обставин суд вважає, що дії відповідача ОСОБА_4 щодо використання земельної ділянки позивача ОСОБА_3, є неправомірними і нею було створено перешкоди позивачу в користуванні своєю власністю.

Вирішуючи питання щодо застосування до позовних вимог ОСОБА_3 строку давності, про застосування якого в своєму позові просить зустрічний позивач ОСОБА_4, суд виходить з такого.

У відповідності до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вже зазначалося в цьому рішенні, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними (ч.1 та ч.2 ст. 212 ЗК України).

Положеннями ЗК України передбачено спеціальний порядок набуття права власності і права користування земельними ділянками, а самовільне зайняття особами земельних ділянок чи їх частини є незаконним і не породжує у таких осіб прав на ці ділянки, виходячи з чого, правопорушення в зазначених правовідносинах є триваючими і строк позовної давності до цих правовідносин не застосовується.

Всі інші доводи і заперечення зустрічного позову, на думку суду є неспроможними і не змінюють висновки суду щодо правомірності права власності ОСОБА_3 на земельну ділянку та неправомірності дій ОСОБА_4 щодо самовільного зайняття частини земельної ділянки ОСОБА_3

На підставі ст.41 Конституції України, ст.ст. 116, 118, 122, 125, 152, 212 Земельного кодексу України ст.ст. 256, 257, 261, 321, 391 ЦК України та керуючись ст. 3-11, 57-60, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає в АДРЕСА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_3 своєю земельною ділянкою кадастровий номер НОМЕР_2, що знаходиться по АДРЕСА_1 шляхом перенесення огорожі по встановлених межових знаках, які позначені на кадастровому плані цифрами 1, 6, 5 по межі позначеній літерами від «Г» до «А».

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає в АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3 документально підтверджені, понесені ним судові витрати по справі в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 коп. сплаченого судового збору.

В іншій частині первісного позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до Буденецької сільської ради, ОСОБА_3, про визнання недійсними і часткове скасування рішення Буденецької сільської ради та державного акту на право власності на земельну ділянку, відмовити внаслідок недоказаності позовних вимог.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернівецької області через Сторожинецький районний суд Чернівецької області шляхом подачі апеляції в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

СУДДЯ