У х в а л а

іменем україни

05 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Демяносова М.В.,

Леванчука А.О.,

МаляренкаА.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 06 червня 2013 року між ним та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит в розмірі 50 тис. грн строком до 06 червня 2016 року зі сплатою 19 % річних.

Позивач, зазначав, що відповідач умови кредитного договору належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка складається з 29 814 грн 76 коп. поточної заборгованості за кредитом, 9 975 грн 19 коп. простроченої заборгованості за кредитом, 6 311 грн 49 коп. простроченої заборгованості за відсотками, 1 233 грн 08 коп. суми заборгованості за нарахованими відсотками, а також 3 941 грн 37 коп. інфляційних втрат та 3 % річних.

Крім того, позивач просив стягнути на його користь прострочену комісію за обслуговування кредиту 14 935 грн 74 коп., поточну заборгованість зі сплати комісії в розмірі 2 535 грн та пеню в розмірі 21 382 грн 56 коп.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 12 січня 2017 року, позовні вимоги банку задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за кредитним договором від 06 червня 2013 року № R7В у розмірі 108 227,61 грн та судові витрати у справі в розмірі 1 623,42 грн.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, вказував на те, що було порушено умови укладеного кредитного договору в частині своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Установлено, що 06 червня 2013 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 50 грн строком до 06 червня 2016 року зі сплатою 19 % річних за користування кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у ОСОБА_4 виникла заборгованість, яка станом на 11 грудня 2015 року складає загальну суму 108 227,61 грн, з яких: поточна заборгованості за кредитом - 29 814,76 грн; прострочена заборгованості за кредитом - 9 975,19 грн; 3 % річних нарахованих у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення кредиту - 183,42 грн; інфляційні витрати (кредит) - 1 805,50 грн; поточна заборгованість за процентами - 1 233,08 грн; прострочена заборгованість за процентами - 6 311,49 грн; 3 % річних, нараховані у зв'язку з порушенням зобов'язань щодо повернення процентів - 114,08 грн; інфляційні втрати (проценти) - 1 838,37 грн; поточна заборгованість зі сплати комісії - 2 535,00 грн; прострочена заборгованість з комісії - 4 935,74 грн; пеня за несвоєчасну сплату процентів в розмірі 0,5 % від суми боргу за кожен день прострочення - 21 382,56 грн.

Також, у липні 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду із позовом до ПАТ «ВТБ Банк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2016 року, яке набрало законної сили 10 березня 2016 року, в задоволенні вказаного позову було відмовлено та встановлено відсутність порушень закону при укладенні спірного кредитного договору.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права при їх ухваленні та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками судів по їх оцінці.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 відхилити, рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.В. Дем'яносов

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко