Справа № 344/1363/17
Провадження № 22-ц/779/1086/2017
Головуючий у 1 інстанції Островський Л. Є.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Малєєва А.Ю.,

суддів: Горблянського Я.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2017 року по справі за позовом Державної установи «Івано-Франківської установи виконання покарань №12» до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про виселення,

в с т а н о в и л а :

В січні 2017 року начальник Державної установи «Івано-Франківської установи виконання покарань №12» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України та стягнення судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що на балансі Івано-Франківського слідчого ізолятора перебуває приміщення гуртожитку, яке знаходиться за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Коновальця, 70 Б. В даному приміщенні, зокрема у кімнаті № 1 проживає ОСОБА_2, яка вселилась туди без законних для того підстав.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 лютого 2017 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (а.с. 96).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2017 року позов задоволено та висилено ОСОБА_2, з квартири №1, що знаходиться за адресою: вул. Коновальця, 70Б, м. Івано-Франківськ, без надання їй іншого жилого приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державної установи «Івано-Франківської установи виконання покарань №12» - 1600 грн судового збору.

Відповідачка ОСОБА_2 оскаржила вказане рішення в апеляційному порядку, оскільки вважає його прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без зясування всіх обставин, що мають значення для справи. Апелянт вказала, що з 01.02.2011 працює на посаді начальника Івано-Франківського міжрайонного відділу кримінально-виконавчої інспекції управління Державного департаменту України з виконання покарань в Івано-Франківській області. В наказі № 6 о/с від 31.01.2011 про призначення її на посаду вказано «з правом першочергового надання житла». На даний час займає посаду начальника сектору по роботі з персоналом Івано-Франківської установи виконання покарань та перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку та є вагітною другою дитиною. Як зазначає апелянтка, будівля по вул. Коновальця 70-б в м. Івано-Франківську побудована як адміністративна будівля, частина якої використовувалась під гуртожиток, а частина під складські приміщення. 24.06.2010 управління Департаменту виконання покарань в Івано-Франківській області звернулося до Держдепартаменту України з питань виконання покарань щодо надання статусу службового житлового приміщення гуртожитку Івано-Франківського слідчого ізолятора. Оскільки слідчий ізолятор не мав коштів на проведення переобладнання вказаного приміщення на квартири, то працівникам СІЗО та управління було запропоновано провести таку реконструкцію за власний рахунок. Відповідачка зазначила, що протягом 2011-2013 її сімя за власні кошти провела реконструкцію і переобладнання складських приміщень першого поверху будівлі, внаслідок чого побудована квартира № 1 площею 89,78 м.кв.

Апелянтка вказує, що слідчий ізолятор грошей на реконструкцію не виділяв, а вказана квартира була виділена їй як службова 28.01.2014 спільним засіданням житлово-побутових комісій управління ДПтС України в Івано-Франківській області та Івано-Франківського слідчого ізолятора. На момент вселення в квартиру ордери на вселення у вказане житлове приміщення не видавалися. Після вселення в спірну квартиру 29.04.2014 між відповідачкою та Івано-Франківським слідчим ізолятором було укладено договір № Г-69 про відшкодування витрат на утримання нерухомого майна та комунальних послуг. На виконання договору апелянткою сплачувалися регулярно відповідні платежі. Все вище наведене, на думку апелянтки, вказує, що вона вселилася в приміщення не самовільно, а тому не може бути виселена. Крім того, на думку ОСОБА_2, ніяких суперечностей, як вказано судом першої інстанції, між висновками органу опіку і піклування щодо можливості виселення її малолітнього сина немає. У висновку від 26.02.2015 зазначено, що орган опіки і піклування вважає неможливим надання висновку щодо виселення дитини із спірного приміщення, а у висновку від 29.05.2015 зазначено, що виселення не відповідає інтересам дитини. Також відповідачка вказала, що в грудні 2014 року позивач звернувся до суду з аналогічним позовом. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 17.10.2016 позов залишено без розгляду, а ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 07.12.2016 вказана ухвала залишено без змін.

В лютому 2017 року позивачем знову подано позов до суду про виселення, однак відповідно до ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Таким чином, апелянтка вважає, що строк звернення позивача до суду про її виселення пропущений без поважних причин. 27.02.2017 нею було подано заяву про застосування позовної давності, однак судом про це нічого не зазначено.

Просить скасувати рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Представниця апелянтки ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала. Зазначила, що ніякого самоуправного вселення у спірне житлове приміщення не відбулось відповідачка вселилась хоч і без ордера, однак на підставі попереднього рішення про розподіл спірного житла. Саме житло було створене відповідачкою з складських приміщень.

Представник позивача ОСОБА_4 апеляцію не визнала, просила її відхилити. Пояснила, що будинок має статус гуртожитку. Ордер відповідачці не видавався і проживати в гуртожитку вона права не має. Вказала, що перепланування складських приміщень в жилі відбувалось за рахунок відповідачки. Договір про оплату комунальних послуг не свідчить про право на житло. Інші жильці погодились, написали заяви про проживання в гуртожитку і займають приміщення. Не змогла пояснити з якого саме жилого приміщення гуртожитку належить виселити відповідачку.

Представник органу опіки та піклування ОСОБА_5 просила суд прийняти рішення, яке б відповідало інтересам неповнолітньої дитини.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних мотивів.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Цим вимогам рішення суду не відповідає.

Згідно матеріалів справи, відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, Івано-Франківський слідчий ізолятор Управління державної пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області є юридичною особою, місцезнаходження м. Івано-Франківськ, вул. Євгена Коновальця, 70А (а.с. 6-7).

На балансі Івано-Франківського слідчого ізолятора знаходиться будівля гуртожитку для особового складу зі складськими приміщеннями (а.с. 7).

Гуртожитку для працівників Державного департаменту України з питань виконання покарань в Івано-Франківській області присвоєно поштову адресу вул. Коновальця 70 Б відповідно до копії ОСОБА_6 із Рішення ВК Івано-Франківської міської ради № 356 від 24.07.2008 (а.с. 9).

Згідно копії витягу з Наказу № 6 о/с від 31.01.2011 ОСОБА_2 призначено начальником Івано-Франківського міжрайонного відділу кримінально-виконавчої інспекції управління Державного департаменту України з питань виконання покарань в Івано-Франківській області, з правом першочергового надання житла у звязку із переїздом в інший регіон (а.с. 48).

Наказом № 74 о/с від 27.11.2014 ОСОБА_2 призначено начальником сектору по роботі з персоналом Івано-Франківського слідчого ізолятора (а.с. 49).

Відповідно до Наказу № 181 о/с від 26.11.2014 відповідачці надано соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 51).

Службову квартиру № 1 (далі спірна квартира) в гуртожитку попередньо було розподілено ОСОБА_2, що підтверджується копією Протоколу № 01/2014 від 28.01.2014 спільного засідання житлово-побутових комісій управління ДПтС України в Івано-Франківській області та Івано-Франківського слідчого ізолятора (а.с. 10).

Згідно копії Протоколу № 02/2014 від 13.08.2014 комісія на спільному засіданні житлово-побутових комісій управління ДПтС України в Івано-Франківській області та Івано-Франківського слідчого ізолятора вирішила відмінити попередній розподіл службових житлових приміщень в будівлі відомчого гуртожитку до отримання відповідних рішень органу місцевого самоврядування (а.с. 11).

Адміністрація СІЗО неодноразово зверталась до відповідачки щодо добровільного виселення із займаного жилого приміщення, що підтверджується наданими копіями листів (а.с.13-14).

На а.с. 47 міститься копія Свідоцтва про народження ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1

Згідно копії Висновку № 114 від 26.02.2015 Органу опіки і піклування щодо можливості виселення малолітнього ОСОБА_7 ВК Івано-Франківської міської ради вважає неможливим надання висновку щодо виселення дітей із спірного житла (а.с. 123-125).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17.10.2016 позов Івано-Франківської установи виконання покарань Управління Державної Пенітенціарної служби України в Івано-Франківській області до ОСОБА_2 про виселення залишено без розгляду (а.с. 41).

Ухвалою Апеляційного суду від 07.12.2016 вищевказану ухвалу залишено без змін (а.с. 42-43).

На а.с. 56-76 містяться копії Квитанцій відповідачки про оплату комунальних послуг.

Згідно відповіді на запит адвоката Державної установи «Івано-Франківської установи виконання покарань №12» від 13.11.2015 Івано-Франківським слідчим ізолятором кошти на перепланування будівлі гуртожитку не виділялися. В період 2001-2014 ордери на зайняття приміщень у гуртожитку не видавалися, а також не видавалися ордери на службові приміщення в будівлі гуртожитку (а.с. 80).

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.11.2015 вбачається, що ОСОБА_2 має право приватної власності на квартиру 7, вул. Січових Стрільців 2 в м. Коломиї (а.с. 85-86).

Ухвалюючи рішення суд застосував приписи ч. 3 ст. 116 ЖК України і виходив з того, що ОСОБА_2 не набула право на проживання в житловому приміщенні - кімнаті №1, по вул. Коновальця 70 Б в м. Івано-Франківську, тому підлягає виселенню без надання іншого житла.

Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає необхідним рішення скасувати, а в задоволенні позову про виселення на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України - відмовити.

1.У справі відсутні дані, що приміщення, щодо якого ухвалено рішення про виселення з нього відповідачки, є жилим кімнатою в гуртожитку чи квартирою. Як указали сторони і зазначено в протоколі (а.с. 40), спірного житла не існувало, воно було створено у ході реконструкції складських приміщень. Даних про прийняття його в експлуатацію немає. Тому правила Житлового кодексу України і, зокрема, ст. 109, 116, 124, 126, 129 ЖК України, якими керувався суд, виселяючи відповідачку, до нежитлових приміщень застосовані бути не можуть.

2.Окрім цього, не можуть бути застосовані до даної ситуації приписи ч. 3 ст. 116 ЖК України ще і тому, що в справі відсутні дані про самоправний характер дій відповідачки. Навпаки: після перепланування гуртожитку було отримано 7 квартир, які розподілено. Відповідачці розподілено квартиру № 1 (а.с. 10). З приводу утримання майна сторони уклали договір, який виконується і не розірваний. ОСОБА_2 перебуває у службових стосунках із позивачем, в м. Івано-Франківську житла не має. Між сторонами склались сталі відносини цивільно-правового характеру з приводу нерухомого майна (квитанції про оплату за 2014-2016 роки), ОСОБА_2 вселилась у спірне приміщення без ордеру, але не самоправно. Висновок суду про самоправство з боку відповідачки не заснований на матеріалах справи.

3. У справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02.12.2010, ЄСПЛ вказав, що виселення є серйозним втручання у право особи на повагу до її житла. Таке втручання має бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. В даній ситуації позивач сам надав можливість перебудувати нежитлові приміщення під житлові і у них вселились ті особи, які їх збудували і яким були ці приміщення розподілені. Те, що не було видано ордер не залежало від відповідачки. Відповідачка в м. Івано-Франківську житла не має, має в м. Коломия. У неї малолітня дитина, вона в даний час вагітна. Для створення і утримання приміщення витрачені кошти, щодо долі яких позовні вимоги відсутні. Навіть за умов втрати права на займане приміщення виселення вагітної жінки з дитиною без надання іншого житла не було б справедливим та пропорційним законній меті і накладало б надмірний тягар на відповідачку й її сім`ю (постійні доїжджання на роботу з іншого місця, зміна режиму дня, незручності сім`ї тощо) в ситуації, коли явної очевидної потреби суспільства у приміщенні, яке має звільнити відповідачка, не встановлено.

Отже, факт самоправного вселення не підтвердився, статус спірного приміщення не визначений, між сторонами щодо приміщення існують цивільно-правові відносини, розгляд та вирішення яких не входить до предмету судового розгляду апеляційного суду відповідно до ст. 303 ЦПК України. Тому апеляційну скаргу належить задовольнити, рішення суду скасувати, а в позові про виселення відповідачки на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України відмовити.

Керуючись ст.ст. 209, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 травня 2017 року скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову Державної установи «Івано-Франківської установи виконання покарань №12» до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради про виселення відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: Я.Д. Горблянський

ОСОБА_6