Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 22-ц/781/1268/17 Головуючий у суді І-ї інстанції Панфілова А. В.
Доповідач Карпенко О. Л.
РІШЕННЯ

Іменем України

05.07.2017 кроку колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області в складі:

головуючого Карпенка О.Л.,

суддів : Гайсюка О.В., Голованя А.М.,

за участю секретаря Яковлєвої ю.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, розподіл майна за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 травня 2017 року,

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 визнання квартири спільною сумісною власністю та його поділу.

В обґрунтування позову зазначила, що вони з відповідачем по справі з 8 березня 1999 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, в іншому шлюбі не перебував жоден з них. 26 травня 2000 року між ними було укладено шлюб, який розірвано рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 січня 2014 року. У шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1. До укладення шлюбу вони вели спільне господарство, мали спільний побут та бюджет. За спільні кошти 7 червня 2000 року вони придбали квартиру № АДРЕСА_2. Договір купівлі-продажу укладено відповідачем і квартира зареєстрована на його ім'я. Враховуючи викладене позивачка вважає, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між ними в рівних частках.

В ході розгляду справи позивач доповнив свої позовні вимоги (а. с. 86 - 89) і просив суд встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 8 березня 1999 року по 25 травня 2000 року, визнати квартиру АДРЕСА_2 об'єктом їх спільної сумісної власності, визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 травня 2017 року позов задоволено. Суд встановив факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки, ОСОБА_3 та ОСОБА_2, без реєстрації шлюбу з 8 березня 1999 року по 25 травня 2000 року; визнав квартиру АДРЕСА_2 об'єктом спільної сумісної власності подружжя; визнано за ОСОБА_2 право власності на ? частину вказаної квартири; стягнуво з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в сумі 1 831 грн. 20 коп. та витрати за надання правової допомоги в сумі 4 000 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду першої інстанції, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю, застосувати позовну давність. В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема він вказав на сумніви в неупередженості суду, який прийняв заяву позивача про зміну предмету і підстав позову з порушенням ст. 31 ЦПК, незаконно відмовив в задоволенні відводу судді. Відповідач вважає недоведеним факту спільного проживання сторін по справі однією сім'єю до укладення шлюбу, який суд помилково вважав доведеним. До придбання ним квартири відповідач винаймала собі житло, мала мінімальні доходи а також на утриманні дитину від першого шлюбу, а тому не могла заощаджувати кошти на придбання житла. Суд не врахував докази, надані відповідачем, які доводять, що квартиру було придбано за його особисті кошти. Крім того він вважає, що позивач звернувся до суду з пропуском строку позовної давності.

У судовому засіданні позивач підтримав свою апеляційну скаргу.

Представник відповідача - адвокат ОСОБА_5 пояснив, що суд не надав належної і правильної оцінки доказам у справі, невірно встановив обставини справи та ухвалив незаконне і необґрунтоване рішення.

Позивач у судовому засіданні заперечила проти апеляційної скарги і надала пояснення про те, що квартиру було придбано за 2900 доларів США. Ця сума утворилася шляхом об'єднання коштів, які належали їй та відповідачу особисто: 1600 доларів США надав відповідач і 1300 доларів США надала вона. Вона витратила кошти, які раніше заощаджувала із заробітку, а відповідач - кошти, отримані ним за частку проданої квартири, співвласником якої він був. Вони також мали певну суму спільних коштів, точну суму вона назвати не може, які ними були витрачені на оформлення квартири та придбання меблів. Вона також пояснила, що до укладення з відповідачем шлюбу, останній проживав у орендованій нею квартирі, переважно його речі були в цій квартирі і лише частина - у квартирі його батьків.

Представник позивача - адвокат ОСОБА_6 надала пояснення про те, що сторони об'єднали їх особисті кошти для досягнення спільної мети - придбання житла для сім`ї, а тому в такий спосіб набуте майно - спільна сумісна власність сторін по справі.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Кіровоградської області вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

У справі, законність і обґрунтованість судового рішення у якій перевіряється, суд першої інстанції встановив такі факти й обставини.

ОСОБА_3 і ОСОБА_7 проживали, як чоловік і жінка. однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 8 березня 1999 року, не перебуваючи при цьому в іншому шлюбі.

З лютого 2000 року сторони проживали разом у АДРЕСА_1.

26 травня 2000 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_7, було укладено шлюб, зареєстрований Кіровським райвідділом реєстрації актів громадянського стану м. Кіровограда, актовий запис № 129. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу змінено на ОСОБА_3.

7 червня 2000 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу ОСОБА_3 придбав квартиру № АДРЕСА_2 (а. с. 9). Продаж вчинено за 12232 грн., які сплачені продавцям покупцем.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у подружжя ОСОБА_3 народилася дочка - ОСОБА_8.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 24 січня 2014 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, розірвано. Рішення набрало законної сили 4 лютого 2014 року (а. с. 7).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що з 8 березня 1999 року сторони проживали однією сім'єю. Спірна квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі і позивач приймала участь у її придбанні. Відповідач не звертався з позовом про визнання квартири його особистою власністю, а його заперечення про те , що спірна квартира придбана за особисті кошти відповідача. виручені від проданої іншої квартири, співвласником якої він був, не знайшли свого підтвердження в суді доказами.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 214 Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте оскаржуване рішення не відповідає цим вимогам закону.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив, що спірні правовідносини виникли до 1 січня 2004 року, дати набрання чинності СК України, і регулюються діючим на той час законодавством: КпШС України, Законом України «Про власність».

Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України «Про власність»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою.

Сторони зазначали суду і матеріалами справи підтверджено, що шлюб було укладено 26 травня 2000 року, а договір купівлі-продажу спірної квартири укладено 7 червня 2000 року. Тобто на час придбання квартири сторони по справі перебували у шлюбі лише 13 днів.

Сторони визнавали, що за вказаний короткий період вони кошти для придбання квартири не накопили. Необхідні для придбання квартири кошти були набуті до укладення шлюбу.

Таким чином сторони по справі заперечували презумпцію, закріплену в ст. 22 КпШС України, належності подружжю на праві спільної сумісної власності майна, нажитого в період шлюбу.

Суд мав врахувати положення ст. 24 КпШС України, ст. 17 Закону України «Про власність» та встановити належність коштів, за рахунок яких придбано спірну квартиру.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 березня 2015 року № 6-211цс14, яка є обов'язкової для судів, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю.

Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення ч. 1 ст. 24 КпШС України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим

Аналогічні по суті правові позиції Верховного Суду України викладено у постановах від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13 та від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13.

Суд першої інстанції вказаних норм законодавства та обов'язкових правових позицій Верховного Суду України не врахував.

Однак у зв'язку з цим та з метою доведення факту спільного з відповідачем накопичення коштів для придбання квартири за рахунок спільної праці, ведення спільного господарства, спільного бюджету позивач просив суд встановити факт їх проживання, як чоловіка і жінки, однією сім'єю без шлюбу.

Суд першої інстанції констатував у рішенні, що він на підставі показань свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 і ОСОБА_11 встановив факт проживання сторін по справі однією сім'єю, як чоловіка і жінки, без реєстрації шлюбу.

При цьому суд не виклав суть показань свідків те дав їм відповідного аналізу, не порівняв їх з іншими доказами, та не мотивував свій висновок.

Допитані місцевим судом свідки з боку позивача підтвердили, що до укладення шлюбу сторони по справі проживали разом, однак їх свідчення не містять відомостей про те, що чи вели сторони спільне господарство, чи мали вони спільний бюджет і як він формувався та звідки їм це відомо, які взаємні права мали сторони по справі і як розподіляли обов'язки.

Апеляційний суд вважає, що лише свідченнями допитаних судом свідків не було і не могло бути підтверджено, що спільне проживання сторін мало стійкі ознаки, притаманні сім'ї.

Відповідач заперечував факт проживання однією сім`єю з відповідачем до шлюбу. Він пояснював, що проживав разом з матір'ю, хоч і підтримував стосунки з позивачем. Свідки відповідача підтвердили цю обставину.

Крім того, позивач у судовому засіданні пояснила, що лише частина речей відповідача перебувала у її квартирі, а інша частина у квартирі його матері де він інколи також перебував.

Отже відповідач повністю не переселився у її житло.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач вказала, що у період їх з відповідачем спільного проживання до шлюбу вони накопичили певну суму коштів, які витратили на оформлення квартири і придбання меблів, але будь-яких переконливих доказів на підтвердження цих своїх пояснень не надала.

Позивач сама змінила свої пояснення і вказала, що спільні кошти (якщо вони і дійсно були спільно накопичені сторонами) не були безпосередньо витрачені на придбання квартири, а використані на інші цілі.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що суд не дав належної оцінки доказам у справі та помилково вважав доведеним той факт, що до укладення шлюбу сторони проживали однією сім`єю, як чоловік і жінка (вели спільне господарство, мали спільний бюджет).

Сама та обставина, що сторони жили до шлюбу разом (в одному помешканні) не є достатнім вважати, що набуті в цей період кожним з них окремо кошти або майно являються їх спільною власністю.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач пояснила, що квартира була придбана за кошти, які належали їй та відповідачу на праві особистої власності і потім були об'єднані для цієї мети.

Відповідач не визнав цієї обставини, а позивач, всупереч своєму процесуальному обов'язку довести суду наявність обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог (ст. 10, 60 ЦПК України), не надав доказів того, що вона мала власні заощадження і яку саме їх суму внесла у придбання спірного майна.

При цьому показання допитаного судом першої інстанції свідка, на які посилалася позивач, не містять достовірних відомостей про використання коштів позивача, про існування вказував свідок, на придбання квартири так, як цей свідок не була особисто присутня при виконанні угоди купівлі-продажу або при досягненні між сторонами по справі домовленості про умови їх взаємної участі у придбанні квартири.

Цивільне процесуальне законодавство ґрунтується на принципі змагальності сторін та доведеності ними належними, допустимими, достовірними і остатніми доказами обставин на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Проте позивач таких доказів суду не надав і не довів факт набуття спірної квартири у спільну сумісну власність за рахунок спільних коштів.

Однак без встановлення цих обставин вищезгадані норми КпШС України та Закону України «Про власність» не можуть вважатися правильно застосованими.

При цьому відповідач надав суду договір купівлі-продажу від 23 травня 2000 року згідно якого він та ОСОБА_12 і ОСОБА_3 (які доводяться матір'ю і сестрою відповідача) продали належну їм квартиру АДРЕСА_1 за 17329 грн. (а.с. 41). Він також посилався на свідчення співвласників квартири, які підтвердили, що спірна квартира придбана за ці кошти.

Позивач визнав, що отримані від продажу цієї квартири кошти відповідач дійсно витратив на придбання спірної квартири, хоч і вказувала що їх було недостатньо так, як відповідач отримав не повну суму, а лише належну йому частку.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки всім доказам по справі. Не перевірив пояснення сторін, неправильно встановив обставини справи та позбавив себе можливості вирішити спір відповідно до закону, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові у зв'язку з його недоведеністю.

Крім того, відповідно до приписів ч. 1, ч. 5 ст. 8 ЦПК України, апеляційний суд має змінити розподіл судових витрат, а саме: скасувати рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача понесених судових витрат та стягнути з позивача на користь відповідача документально підтверджені судові витрати останнього.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 травня 2017 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 2014 (дві тисячі чотирнадцять) грн. 32 коп. судового збору.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: