Справа № 755/2956/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" серпня 2017 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Бурячек О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за скаргою Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК», заінтересовані особи головний державний виконавець Дніпровського районного суду міста Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві Коломієць Інна Миколаївна, ОСОБА_2, про визнання дій державного виконавця протиправними та скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу,

в с т а н о в и в:

Публічне акціонерне товариства «Родовід Банк», звертаючись до суду зі скаргою на дії Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві головного державного виконавця Коломієць Інни Миколаївни, просило визнати незаконними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Коломієць Інни Миколаївни по виконавчому провадженню №52812458 при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачу від 07.11.2016 року. Скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Коломієць Інною Миколаївною по виконавчому провадженню №52812458 від 29.12.2016 року про повернення виконавчого документа стягувачу.

Обгрнутовуючи підстави звернення з цим позовом до суду, ПАТ «Родовід Банк» посилається на наступне, що 17 червня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва було ухвалено рішення у цивільній справі № 755/6178/13 за позовом ПАТ «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості. 27 грудня 2012 року представник ПАТ «Родовід Банк» отримав виконавчий лист, який був пред'явлений та перебував на виконанні у Дніпровському районному відділі державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у місті Києві. 29 грудня 2016 року головним державним виконавцем Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві Коломієць І. М. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з тим, що в ході примусового виконання судового рішення майна, належного боржнику, на яке можливо звернути стягнення, на території в межах якої поширюється компетенція відділу не зареєстровано. Стягувач ПАТ «Родовід Банк» не погоджується з постановою державного виконавця, вважає її неправомірною та такою, що підлягає скасуванню, оскільки державним виконавцем порушено вимоги ст.ст.10,18 Закону України «Про виконавче провадження», чим суттєво перешкоджено процесу виконання виконавчого провадження, а саме: не здійсненні усі необхідні дії, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження», зі свого боку державний виконавець недбало поставився до своїх прямих обов'язків, які були покладені на нього державою, що призвело до порушення прав АТ «Родовід Банк».

Представник заявника - Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» Кононенко Д.А., в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд скарги у його відсутність, просив скаргу на дії державного виконавця задовольнити на підставі доводів, наведених у змісті поданої до суду скарги.

Заінтересовані особи - головний державний виконавець Дніпровського районного суду міста Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві Коломієць І. М. та ОСОБА_2, боржник в процедурі виконавчого провадження, в судові засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористались.

Вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України „Про виконавче провадження" встановлено, що Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 5 Закону України „Про виконавче провадження" визначено, що Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

09 вересня 2013 року Дніпровський районний суд міста Києва видав виконавчий лист №755/6178/13-ц про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» судовий збір в сумі 3441,00 грн.. (а.с.68-69)

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України.

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження». Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Положеннями статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачені обов"язки і права державного виконавця, зокрема, здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Згідно ч. 5 с. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов'язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.

Згідно ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

29 грудня 2016 року головним державним виконавцем Дніпровського районного суду міста Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві Коломієць Інною Миколаївною винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». (а.с.11)

Як зазначено у мотивувальній частині постанови від 29 грудня 2016 року: «Відповідно до повідомлення Регіонального сервісного центру м. Києва та акту державного виконавця майна належного боржникові та за рахунок якого можна звернути стягненя не виявлено. Згідно відповіді ДПС України платник з таким податковим номером чи за серією та номером паспорта на обліку в органах ДПС не перебуває. Згідно відповіді до Пенсійного фонду України про осіб - боржників, які працюють за трудовим та цивільно - правовими договорами, про останнє місце роботи інформацію не знайдено. Відповідно до відповіді на запит до УПФУ про осіб - боржників, які отримують пенсії інформацію не знайдено».

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені протягом року виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

За змістом положень ч. 5 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Як роз'яснено у п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця суд у разі встановлення обґрунтованості скарги визнає оскаржувані рішення,дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. При цьому суд не має права зобов'язати зазначених осіб до вчинення тих дій, які згідно із Законом про виконавче провадження можуть здійснюватися лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби.

Зважаючи на те, що повернення виконавчого документа без фактичного виконання не означає закінчення виконавчого провадження, у разі повернення виконавчого документу стягувач має право повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених у постанові державного виконавця, в свою чергу стягувач ПАТ «Родовід Банк», при зверненні до суду зі скаргою на дії державного виконавця, обмежився викладенням правових норм, які регулюють права та обов'язки державного виконавця при проведенні виконавчих дій, однак не долучив докази, які б мали підтвердити дійсний майновий стан боржника в процедурі виконавчого провадження, наявність у боржника об'єктів рухомого чи нерухомого майна, що давало б підстави допускати, що державним виконавцем не вжито всіх передбачених чинним законодавством заходів для виявлення належного боржнику майна для забезпечення виконання рішення суду, яким задоволено майнові вимоги стягувача.

Відповідно до ч. 2, 4 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч. 3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.2 ст. 27 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

Як роз'яснено у п. 13 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» у разі відсутності спеціальної норми щодо вирішення певних питань, що виникають при розгляді скарг на рішення, дії або бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби, при розгляді таких скарг мають застосовуватись положення ЦПК, якими врегульовано аналогічні питання, а саме: стаття 122 ЦПК - про відкриття провадження у справі; статті 26, 27, 45 ЦПК - щодо кола осіб, які беруть участь у справі, їхніх прав та обов'язків; статті 74 - 77 ЦПК - про судові виклики та повідомлення; глави 4 розділу ІІІ ЦПК - про судовий розгляд; глав 1, 2 розділу V ЦПК - щодо апеляційного та касаційного оскарження судових рішень тощо.

Звертаючись до суду зі скаргою на дії державного виконавця, представником заявника Кононенко Д.А. подано клопотання про розгляд справи у його відсутність за наявними матеріалами справи (а.с.13), під час розгляду справи представник процесуальним правом взяти участь у судових засіданнях не скористався.

При цьому суд враховує, що заявляючи у відповідності до вимог ч. 2 ст. 158 Цивільного процесуального кодексу України клопотання про розгляд справи за її відсутності особа усвідомлює, погоджується та несе ризики неможливості вчасно відреагувати на обставини, які будуть з'ясовані в ході проведення судового засідання, надати відповідні пояснення та додаткові докази або ж заявити клопотання.

Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення скарги Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК», заінтересовані особи головний державний виконавець Дніпровського районного суду міста Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві Коломієць Інна Миколаївна, ОСОБА_2, про визнання дій державного виконавця протиправними та скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки стягувачем не доведено наявність підстав для скасування постанови державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу, за відсутності долучених до заяви доказів, які б свідчили про дійсний майновий стан боржника в процедурі виконавчого провадження, разом з тим повернення виконавчого документу не є перешкодою для повторного пред'явлення стягувачем виконавчого листа до примусового виконання у строк до 12 грудня 2019 року, про що безпосередньо зазначено у постанові державного виконавця, при визначених обставинах повернення виконавчого документу стягувачу не протирічить закону та не порушує прав стягувача в процедурі виконавчого провадження.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 386, 387,388 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні скарги Публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК», заінтересовані особи головний державний виконавець Дніпровського районного суду міста Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві Коломієць Інна Миколаївна, ОСОБА_2, про визнання дій державного виконавця протиправними та скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання апеляційної скарги через Дніпровський районний суд міста Києва протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

С у д д я