АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА[1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м.

Києва в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Музичко С.Г., Рейнарт І.М.

при секретарі Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного концерну «Укроборонпром» про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року,

встановила:

01.03.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 21 березня 2014 року його було призначено на посаду заступника генерального директораДержавного концерну «Укроборонпром» ( далі - ДК «Укроборонпром»), а 02 квітня 2014 року - переведено на посаду першого заступника генерального директора з питань зовнішньоекономічної діяльності. Наказом від 08 серпня 2014 року №268-ОС його звільнено з роботи за одноразове грубе порушення трудових обов'язків на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України. Незаконність свого звільнення він оспорив у судовому порядку, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року його поновлено на роботі. Фактичне поновлення на роботі відбулось 06 квітня 2015 року (наказ №62-ОС).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року, яке було змінено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року, з ДК «Укроборонпром» на його користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 171 625,08 грн.

З огляду на те, що ДК «Укроборонпром» затримав виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року про поновлення на роботі, у відповідності до ст. 236 КЗпП України просив стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду за період з 16 грудня 2014 року по 06 квітня 2015 року в сумі 138 046,26 грн. та витрати по сплаті судового збору.

Також просив визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду з вказаним позовом та поновити вказаний строк.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким визнати поважними причини пропуску строку для звернення до суду та поновити цей строк; стягнути з ДК «Укроборонпром» на його користь середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в період з 16 грудня 2014 року по 06 квітня 2015 року в сумі 138 046,26 грн.

Свої доводи обґрунтовує тим, щосуд першої інстанції не звернув уваги на обставини, що свідчать про поважність пропуску строку на звернення до суду з даним позовом.

Зазначив, що у серпні 2015 року він звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При цьому Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року у справі №753/14147/15-ц було встановлено наступне: « В судовому засіданні представником позивача заявлено клопотання про визнання причин пропущення строку звернення до суду поважними та його поновлення, яке обґрунтовано перебуванням позивача з 01.03.2015 р. по 30.07.2015 р. за межами Києва на стаціонарному лікуванні у клініці «Медок», що підтверджується наявною у матеріалах справи відповідною довідкою, а також перебуванням у нього на утриманні дитини, яка потребує домашнього догляду, підтвердженням чого слугує наявна медична документація. Зважаючи на зазначені обставини та не спростованість їх представником відповідача, суд дійшов висновку про визнання причин пропуску позивачем строків позовної давності поважними та задоволення відповідного клопотання». Таким чином суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, встановили, що пропущення строку звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відбулось з поважних причин та незалежних від нього обставин.

З урахуванням тієї обставини, що він з 01.03.2015 р. по 30.07.2015 р. перебував за межами м. Києва та стаціонарному санаторно-профілактичному лікуванні в клініці альтернативної медицини «МЕДОК» у період з 01.03.2015 р. по 30.07.2015 р., у серпні 2015 року звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який розглядався до 14.12.2016 року, з повним текстом судового рішення він ознайомився лише 20.12.2016 р., у січні 2017 року він разом зі своєю дитиною перебував на стаціонарному профілактичному лікуванні та оздоровленні, а тому строк звернення до суду пропущений з поважних причин, внаслідок чого у суду першої інстанції були всі підстави для його поновлення.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Інші особи, що беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені судом належним чином.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення представника позивача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 21 березня 2014 року перебував у трудових відносинах з ДК «Укроборонпром», обіймаючи посаду заступника генерального директора, а з 02 квітня 2014 року - переведений на посаду першого заступника генерального директора з питань зовнішньоекономічної діяльності на цьому підприємстві.

Наказом генерального директора ДК "Укроборонпром" від 08 серпня 2014 року №268-ОС ОСОБА_1 звільнено з займаної посади на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України за одноразове грубе порушення трудових обов'язків.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 наказом генерального директора ДК «Укроборонпром» від 08 серпня 2014 року №268-ОС та зобов'язано ДК «Укроборонпром» поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді першого заступника генерального директора з питань зовнішньоекономічної діяльності ДК «Укроборонпром» з 08 серпня 2014 року, внести до трудової книжки ОСОБА_1 відповідні записи про визнання запису про звільнення недійсним та поновлення на роботі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 березня 2015 року касаційну скаргу ДК "Укроборонпром" відхилено, рішення Апеляційного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року залишено без змін.

Наказом ТВО генерального директора ДК «Укроборонпром» від 06.04.2015 р. №62-ОС наказ від 08 серпня 2014 року №268-ОС "Про звільнення ОСОБА_1." скасовано. Поновлено ОСОБА_1 на посаді першого заступника генерального директора з питань зовнішньоекономічної діяльності ДК "Укроборонпром" з 08.08.2014 р. (а.с.32).

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

В даному випадку період затримки у виконанні рішення суду про поновлення на роботі становить з 16 грудня 2014 року по 06 квітня 2015 року.

З позовом про оплату вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновленні на роботі позивач звернувся 01.03.2017 року.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк звернення до суду з позовом про стягнення оплати вимушеного прогулу при затримці виконання рішення суду про поновленні на роботі.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції вірним.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний ( міський) суд може поновити ці строки.

Обґрунтовуючи причини пропуску строку звернення до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що Апеляційний суд м. Києва в своєму рішенні від 14 грудня 2016 року у справі №753/14147/15 встановив, що суд першої інстанції з урахуванням положень, викладених в п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" дійшов обґрунтованого висновку щодо поважності причин пропуску позивачем строку на звернення до суду з позовом про захист своїх трудових прав та судом при розгляді справи з'ясовані всі обставини справи та надана їм належна правова оцінка.

Разом з тим, позивач не зазначив, які саме поважні причини призвели до пропуску ним тримісячного строку звернення до суду з даним позовом, а також не надав доказів на їх підтвердження.

Обставини, що слугували підставою для поновлення судом пропущеного строку звернення в іншій справі, з іншим предметом спору та періодом, за який стягувався середній заробіток за час вимушеного прогулу, не можуть слугувати беззаперечною підставою для поновлення такого строку в цій справі.

За вимогами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Посилання представника позивача на те, що позивач звертався до суду у серпні 2015 року з позовом про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі ст. 235 КЗпП України за період з 16 грудня 2014 року по 08 квітня 2015 р., проте лише з рішення Апеляційного суду м. Києва від 14 грудня 2016 року, яке було оприлюднене 20 грудня 2016 року, дізнався про те, що період з 16 грудня 2014 року по 08 квітня 2015 року не є вимушеним прогулом, оскільки він поновлений на посаді рішенням суду від 16 грудня 2014 року, не може бути розцінено судом в якості поважної причини пропуску строку.

Крім цього, про помилковість заявлених вимог у вказаній частині позивач мав можливість дізнатися з ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2016 року у справі за його позовом до ДК "Укроборонпром" про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (а.с. 20).

Довідки головного лікаря клініки "МЕДОК" від 15.11.2015 р. №15/11 про те, що ОСОБА_1 дійсно перебував на стаціонарному санаторно-профілактичному лікуванні в клініці альтернативної медицини "МЕДОК" у період з 01.03.2015 р. по 30.07.2015 р., яка була додана до апеляційної скарги, суду першої інстанції надано не було, а у відповідності до ч.2 ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує лише докази, які судом першої інтонації були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Доказів того, що в січні 2017 року позивач разом зі своєю дитиною перебував на стаціонарному профілактичному лікуванні та оздоровленні матеріали справи не містять.

Помилкове посилання суду першої інстанції на те, що періодом невиконання судового рішення від 16 грудня 2014 року є час з 06 квітня 2014 року по 06 квітня 2015 року, не призвело до неправильного вирішення спору.

Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №753/3963/17

Апеляційне провадження №22-ц/796/7535/2017 Головуючий у суді першої інстанції: Коренюк А.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.