Справа №478/985/17
пров. №2-о/478/34/2017
Р і ш е н н я

І м е н е м У к р а ї н и

03 липня 2017 року Казанківський районний суд Миколаївської області

в складі: головуючої судді Сябренко І.П.

за участю: секретаря Поліщук С.П.

заявника ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду смт. Казанка цивільну справу окремого провадження за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа: Казанківський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про встановлення факту смерті особи,

В с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті особи, в якій посилаючись на необхідність підтвердження юридичного факту, що має значення для створення умов щодо здійснення нею права на спадщину після смерті її батька ОСОБА_2, просилавстановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2 Україна, який помер 27 лютого 2017 року у м. Євпаторія АР Крим, у віці 79 років.

Заявниця ОСОБА_3 в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала, просила їх задовольнити.

Заінтересована особа - Казанківський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області явку свого представника в судове засідання не забезпечили, надали суду письмову заяву про можливість розгляду справи у відсутність представника відділу, не заперечували проти задоволення заяви ОСОБА_1

Вислухавши доводи заявника, дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку.

За змістом ч. 1 ст. 234 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Пунктом 8 ч. 1 ст. 256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 256 ЦПК України).

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 234 та п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Згідно положень ч. 2 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнається тимчасово окупованою територією.

Вимогами ст.18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території.

Матеріалами справи встановлено, що заявниця ОСОБА_4 являється дочкою ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІ-УР №118846 (а.с.6).

26 вересня 1981 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб і ОСОБА_4 змінила своє прізвище на ОСОБА_1, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ФП №378012 виданого Казазанківським відділом РАЦС Миколаївської області 26 вересня 1981 року (а.с. 7).

З медичного свідоцтва про смерть серія 35 №031679 виданого 28 лютого 2017 року Державною бюджетною установою охорони здоровя АР Крим Євпаторійською міською лікарнею вбачається, що ОСОБА_2 помер 27 лютого 2017 року, причина смерті хронічна ішемія мозку (а.с.5).

З копії свідоцтва про смерть серії І-АЯ №590218 від 28 лютого 2017 року, виданого Євпаторійським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, помер 27 лютого 2017 року в м. Євпаторія Республіка Крим (а.с. 18).

Згідно довідки про смерть №8 від 14.06.2017 року, виданої Євпаторійським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, в архіві мається реєстрація акту про смерть ОСОБА_2 №289 від 28 лютого 2017 року, дата смерті 27 лютого 2017 року, місце смерті м. Євпаторія, Республіка Крим, причина смерті хронічна ішемія мозку (а.с.15).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі:

1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

На звернення ОСОБА_1 до Казанківського районного відділу актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області їй було відмовлено з тих підстав, що свідоцтво про смерть серії І-АЯ №590218 від 28 лютого 2017 року, видане на території, де органи державної реєстрації України тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с. 8).

Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (документ), виданий цими органами є недійсним і не створює правових наслідків.

Тобто свідоцтво про смерть ОСОБА_2, померлого 27 лютого 2017 року , про що 28 лютого 2017 року складено відповідний актовий запис № 289 Євпаторійським міським відділом запису актів цивільного стану Департаменту реєстрації актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим- на території тимчасово не підконтрольній Україні, не створює правових наслідків для заявниці.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Враховуючи те, що факт смерті ОСОБА_2 підтверджується свідоцтвом про його смерть, медичним свідоцтвом про смерть, які видані на непідконтрольній владі території, у зв'язку чим відділом реєстрації актів цивільного стану відмовлено у державній реєстрації смерті, а також те, що встановлення факту смерті породжує юридичні наслідки, суд приходить висновку про необхідність задоволення заяви щодо встановлення факту смерті ОСОБА_2, оскільки вказаний факт знайшов підтвердження під час судового розгляду.

Керуючись ст. ст. 11, 209, 212-215, 218, 257-1, 259 ЦПК України, суд

В и р і ш и в:

Заявлені вимоги ОСОБА_1, заінтересована особа: Казанківський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про встановлення факту смерті особи, - задовольнити повністю.

Встановити факт смерті ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, Україна, яка наступила 27 лютого 2017 року в м. Євпаторія Республіка Крим.

Копію рішення невідкладно надіслати до Казанківського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області, для проведення державної реєстрації смерті.

Рішення підлягає негайному виконанню.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Миколаївської області через Казанківський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя