АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 600/218/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Кренцель М.І.
Провадження № 22-ц/789/869/17 Доповідач - Храпак Н.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

при секретарі - Коваль О.І.

з участю сторін - представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Козівського районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2014 року по справі за поданням начальника відділу Державної виконавчої служби Козівського районного управління юстиції Тернопільської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, -

В С Т А Н О В И Л А:

11 лютого 2014 року державний виконавець відділу Державної виконавчої служби Козівського районного управління юстиції Тернопільської області Максимів О.В. звернулася в суд з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1.

В обґрунтування вказаного подання зазначає, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Козівського районного управління юстиції Тернопільської області знаходиться виконавчий лист Козівського районного суду Тернопільської області від 30 серпня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором у сумі 91 724 (дев'яносто одна тисяча сімсот двадцять чотири) гривні 33 копійки.

Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2014 року подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Козівського районного управління юстиції у Тернопільській області про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України громадянки ОСОБА_1 - задоволено.

Встановлено ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительку АДРЕСА_1, паспорт серії НОМЕР_2, код НОМЕР_1 тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, без вилучення закордонного паспорта, до виконання зобов'язанння за рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 30 серпня 2013 року № 2/600/229/2013.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Козівського районного управління юстиції у Тернопільській області, посилаючись на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, оскільки суд неналежно дослідив докази щодо повідомлення мене про відкриття виконавчого провадження, копію якої мені надіслано для виконання за № 4485 від 26 вересня 2013 року, яка мною не була отримана. Також зазначається, що суд помилково дійшов висновку про ухилення останнього від виконання рішення суду.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на доводи, викладені в ній.

Державний виконавець відділу державної виконавчої служби Козівського районного управління юстиції у Тернопільській області у судове засідання не з'явився, проте на адресу суду поступило електронне повідомлення про слухання справи без участі представника відділу. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів визнала їх неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів.

Задовольняючи подання державного виконавця відділу державної виконавчої служби Козівського районного управління юстиції у Тернопільській області, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не виконала зобов'язання, покладене на неї судовим рішенням, а тому заборона виїзду її за кордон буде правомірною юридичною санкцією.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, оскільки даний висновок не відповідає дійсним обставинам справи та порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Пунктом 5 ч.1 ст. 6 вказаного Закону передбачено як підставу для тимчасового обмеження у праві виїзду за кордон - ухилення громадянина України від виконання ним зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), - до виконання зобов'язань.

Під поняттям "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості і цьому не заважають будь-які не залежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

В силу ст.13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Згідно з п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи, або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Зі змісту наведених норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України можливе лише за умов ухилення боржника від виконання зобов'язань покладених на нього за рішенням суду або Законом України "Про виконавче провадження".

З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у відділі державної виконавчої служби Козівського районного управління юстиції Тернопільської області знаходиться виконавчий лист Козівського районного суду Тернопільської області від 30 серпня 2013 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором у сумі 91 724 (дев'яносто одна тисяча сімсот двадцять чотири) гривні 33 копійки. (а.с. 8).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставин, які є предметом посилання державного виконавця у поданні про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Обов'язок доказування факту ухилення боржника від виконання зобов'язань, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, покладається в даному випаду на орган державної виконавчої служби, який звертається до суду із відповідним поданням.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 ЦПК України, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування. Тим паче, що особа стосовно обмеження права якої внесено подання, фактично позбавлена можливості довести суду, що нею було вжито усіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Отже, в контексті вищезазначених норм права, державний виконавець повинен був довести факт свідомого ухилення ОСОБА_1 від виконання судового рішення.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Саме самостійне невиконання боржником зобов'язань протягом строку, вказаного державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

Окрім цього, з представлених суду документів не вбачається, що з моменту відкриття виконавчого провадження 29 вересня 2013 року до лютого 2014 року державним виконавцем вчинялися будь-які виконавчі дії, спрямовані на виконання судового рішення. Усі наявні у справі запити державного виконавця щодо з'ясування наявного майна, відкритих рахунків, земельних ділянок та чи перебуває боржник на пенсійному обліку, здійснені у вересні 2013 року, вихід державного виконавця за місцем проживання боржника здійснювався лише один раз - 22 січня 2014 року, що стверджується відповідним актом (а.с. 16). Крім цього, представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційного суду представлено правовстановлюючі документи на будинковолодіння та земельні ділянки, власником яких є ОСОБА_1, що дає підстави вважати про наявність майна у боржника, яке державним виконавцем не було встановлено.

Отже, за таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що відсутні підстави вважати, що боржник ОСОБА_1 знала про відкрите виконавче провадження і ухилялася від виконання обов'язку, покладеного на неї судовим рішенням.

Тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише при наявності достатніх на це підстав.

Свобода пересування гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, частина друга якої передбачає: "Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною". При чому згідно ч. 3 указаної статті це на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі "Гочев проти Болгарії" ("Gochev v. Bulgaria" від 26.11.2009 року) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам'ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості.

З огляду на вищенаведене можна дійти висновку, що тимчасове обмеження у праві виїзду боржника без встановлення факту ухилення від виконання зобов'язань не буде відповідати одному із критеріїв, визначених ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, за яких обмеження права на свободу пересування може бути виправдане.

Доказів того, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання судового рішення державним виконавцем не наведено і в судовому засіданні не було здобуто.

Таким чином, при постановлені ухвали, судом першої інстанції не було з'ясовано всі обставини справи та не враховано положення Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", а саме не перевірено факт ухилення боржника від виконання зобов'язання, покладеного на нього судовим рішенням та, чи були вжиті державним виконавцем всі заходи для забезпечення виконання судового рішення.

Враховуючи вище наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є такою, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому відповідно до ст. 312 ЦПК України підлягає скасуванню і постановленню нової - про відмову в задоволенні подання відділу Державної виконавчої служби Козівського районного управління юстиції Тернопільської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 312, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Ухвалу Козівського районного суду Тернопільської області від 25 лютого 2014 року - скасувати та постановити нову ухвалу, якою в задоволенні подання відділу Державної виконавчої служби Козівського районного управління юстиції Тернопільської області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 - відмовити.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області Н.М. Храпак