Справа №489/7103/15-ц 06.07.2017 06.07.2017 06.07.2017
Провадження №22-ц/784/1477/17
Справа № 489/7103/15-ц Головуючий першої інстанції: Кокорєв В.В.
Провадження № 22-ц/784/1477/17 Суддя-доповідач Апеляційного суду: Коломієць В.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі

головуючого Коломієць В.В.

суддів Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

із секретарем судового засідання Тищенко Л.С.,

за участю: позивача ОСОБА_2, представника третьої особи ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна»), Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» ( далі - ПАТ «Дельта Банк»), про звернення стягнення на предмет застави,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Позивач вказував, що 09 червня 2010 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за яким він надав ОСОБА_4 9000 доларів США строком до 09 червня 2015 року на умовах повернення боргу по 750 доларів США кожні шість місяців зі сплатою у той же строк 3 % річних за період фактичного користування позикою до дня її повернення. В грудні 2013 року відповідач припинив виконувати взяті на себе зобов'язання та не здійснив черговий платіж в установлений строк. Зазначав, що на день звернення до суду заборгованість боржника становить 2463,60 доларів США, з яких, заборгованість з повернення позики 2250 доларів США, заборгованість з повернення процентів 213,60 доларів США. Офіційний курс гривні до долара США на 02 листопада 2015 року становить 22 грн. 99 коп. за 1 долар США.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за договором позики від 09 червня 2010 року у сумі 56638 грн. 16 коп., з якої 51727 грн. 50 коп. - заборгованість з повернення позики, 4910 грн. 66 коп. - заборгованість з повернення процентів.

В грудні 2015 року ОСОБА_2 подав заяву про зміну предмету позову. Зазначав, що позикове зобов'язання забезпечене заставою транспортного засобу марки Mercedes-Benz, модель Vito, номер шасі НОМЕР_2, об'єм двигуна 2300, сірого кольору, 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який належить ОСОБА_4 на праві власності згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3, виданого 19 червня 2007 р. РЕГ 1-го МРВ ДАІ м Миколаїв ВДАІ УМВС в Миколаївські області.

Посилаючись на викладене, позивач остаточно просив суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за договором позики від 09 червня 2010 року передати йому у власність вищевказаний транспортний засіб.

Відповідач ОСОБА_4 позов повністю визнав.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет застави відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, просив його скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 9 червня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у простій письмовій формі було укладено договір позики, згідно з умовами якого позивач надав у борг відповідачу 9 тис. дол. США строком до 9 червня 2015 року, на умовах повернення боргу по 750 дол. США кожні шість місяців зі сплатою у той же строк 3 % річних за період фактичного користування позикою до дня її повернення. Відповідно до п. 2 договору з метою забезпечення виконання зобов'язання за цим договором ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2 прийняв в заставу транспортний засіб марки "Mersedes Benz "Vito", 1998 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Пунктом 3 договору передбачено, що у разі несплати чергового платежу до 10 числа відповідного місяця відповідач зобов'язується передати предмет застави у фактичне користування позивача з метою задоволення вимог за цим договором, а позивач має право звернути стягнення на предмет застави в установленому законом порядку (а.с. 4).

Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу, автомобіль що е предметом застави, належить на праві власності відповідачу (а.с. 15).

Судом першої інстанції також встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають з договору позики та застави, та відповідачем визнаний факт невиконання ним обов'язків по поверненню позивачу суми позики і процентів відповідно до умов укладеного між ними договору позики від 09 червня 2010 року.

Відповідно до положень ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також вимог, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Аналогічні положення містять статті 19, 20 Закону України «Про заставу».

Частиною 1 ст 23 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" (далі - Закон № 1255-ІV) передбачено, що відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

За змістом ст. 24 Закону № 1255-ІV звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Отже, позивач ОСОБА_2 має право захистити свої порушені права кредитора щодо виконання боржником ОСОБА_4 грошових зобов'язань, забезпечених заставою, шляхом звернення стягнення на предмет застави.

Згідно вимог статті 25 Закону № 1255-ІV у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону;

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону № 1255-ІV обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зокрема, передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, законодавством передбачене право обтяжувача на власний розсуд обирати спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Разом із тим, застосування цих способів не може суперечити пложенням Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Так, порядок передачі обтяжувачу права власності на предмет забезпечувального обтяження врегульовано статтею 29 Закону № 1255-ІV, відповідно до частин 1, 2 якої обтяжувач має право після одержання предмета обтяження у володіння задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов'язанням шляхом набуття права власності на предмет забезпечувального обтяження, якщо інше не встановлено законом або договором. При цьому обтяжувач зобов'язаний повідомити боржника та інших обтяжувачів відповідного рухомого майна про свій намір набути право власності на предмет забезпечувального обтяження в порядку, встановленому статтею 27 цього Закону. Боржник або інші обтяжувачі, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження відповідного рухомого майна, протягом строку, вказаного в частині другій статті 28 цього Закону, можуть заперечити проти переходу права власності на предмет забезпечувального обтяження до обтяжувача, який ініціює звернення стягнення. Таке заперечення надсилається в письмовій формі обтяжувачу, який ініціює звернення стягнення, та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження відповідного рухомого майна. За таких умов обтяжувач, який ініціює звернення стягнення, повинен задовольнити забезпечену обтяженням вимогу шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження в порядку, встановленому статтею 30 цього Закону.

Приписами статті 30 Закону № 1255-ІV передбачено право обтяжувача задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням зобов'язанням шляхом продажу предмета забезпечувального обтяження третій особі: будь-якій особі-покупцю або на публічних торгах, із дотриманням передбаченої цією нормою процедури та розподіляючи доходи від продажу предмета забезпечувального обтяження відповідно до порядку, встановленого ст.31 цього Закону. При цьому, частиною 4 статті 30 встановлено, що у разі, якщо обтяжувачі, на користь яких встановлені зареєстровані обтяження, не скористалися правом на його придбання, обтяжувач, який ініціює звернення стягнення, повинен продати предмет забезпечувального обтяження особі, яка запропонувала найвищу ціну.

Крім того, згідно ч. 3 ст. 29 Закону № 1255-ІV якщо заперечення проти переходу права власності на предмет забезпечувального обтяження надійшло від іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, обтяжувач, який ініціює звернення стягнення, може набути право власності на предмет забезпечувального обтяження лише в разі задоволення ним забезпеченої вимоги обтяжувача, який заперечує проти цього.

З огляду на викладені вимоги Закону заперечення інших обтяжувачів проти переходу права власності на предмет забезпечувального обтяження до обтяжувача, який ініціює звернення стягнення, та незадоволення останнім забезпечених вимог цих обтяжувачів, унеможливлює застосування такого способу звернення стягнення.

Відповідно до ст.ст. 12, 14 вищевказаного Закону, обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження, якщо інше не встановлене Законом. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом.

За змістом листа Регіонального сервісного центру в Миколаївській області Міністерства внутрішніх справ України від 13 січня 2016 року на вказаний транспортний засіб були накладені арешти за постановами: від 19 квітня 2012 року №9201/1 Заводського ВДВС ММУЮ; від 09 квітня 2014 року №15015 Ленінського ВДВС ММУЮ; від 31 грудня 2014 року №61192 Ленінського ВДВС ММУЮ (а.с. 22).

Як вбачається з Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, обтяження належного ОСОБА_4 автомобіля "Mersedes Benz "Vito", за яким обтяжувачем є ОСОБА_2, було зареєстровано тільки 16 жовтня 2015 року (Запис 3). До цього в даному Реєстрі були вже були зареєстровані публічні обтяження, об'єктом яких було все рухоме майно боржника ОСОБА_4: 19 квітня 2012 року - на підставі постанови державного виконавця Заводського ВДВС ММУЮ від цієї ж дати (Запис 1), та 11 листопада 2014 року - на підставі постанови державного виконавця Ленінського ВДВС ММУЮ від 09 квітня 2014 року (Запис 2) (а.с. 31-32).

Отже, виходячи з вимог ст.ст. 12, 14 Закону № 1255-ІV, з огляду на дати реєстрації вказаних обтяжень, публічні обтяження всього рухомого майна боржника ОСОБА_4, а, отже, і належного йому на праві власності автомобіля "Mersedes Benz "Vito", реєстраційний номер НОМЕР_1, мають вищий пріоритет, ніж обтяження, за яким обтяжувачем є позивач.

З матеріалів справи вбачається, що постанова державного виконавця Заводського ВДВС ММУЮ від 19 квітня 2012 року про накладенння арешту на все майно боржника ОСОБА_4 та оголошення заборони на його відчуження була винесена держвиконавцем при проведенні виконавчих дій з примусового виконання виданого Ленінським районним судом м.Миколаєва виконавчого листа від 15.02.2012р. про стягнення солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторінг Україна» кредитної заборгованості в сумі 1 244 566грн. 41коп. (а.с. 34, 35).

Постанова державного виконавця Ленінського ВДВС ММУЮ від 09 квітня 2014 року про накладенння арешту на все майно боржника ОСОБА_4 та оголошення заборони на його відчуження була винесена держвиконавцем при проведенні виконавчих дій з примусового виконання виданого Ленінським районним судом м.Миколаєва виконавчого листа від 25.09.2013р. про стягнення солідарно з ОСОБА_5, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дельта Банк» кредитної заборгованості в сумі 202 248грн. 32коп. (а.с. 42, 102).

Як вбачається з матеріалів справи і пояснень ОСОБА_2 та представника ПАТ «Дельта Банк» у суді апеляційної інстанції спірний автомобіль з 20 жовтня 2015 року у володінні боржника ОСОБА_4 не перебуває, оскільки на підставі Акту опису та арешту від цієї дати, складеного державним виконавцем при проведенні виконачих дій щодо стягнення з ОСОБА_5, ОСОБА_4 кредитної заборгованості на користь ПАТ «Дельта Банк», даний транспортний засіб передано на відповідальне зберігання іншій особі (а.с. 173-175).

Також з матеріалів справи вбачається, що і ТОВ «ОТП Факторінг Україна», і ПАТ «Дельта Банк» заперечують проти переходу права власності на спірний автомобіль до позивача ОСОБА_2

За таких обставин судом вірно встановлено, що обраний ОСОБА_2 спосіб звернення стягнення - шляхом передачі рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у його власність - не може бути застосований, оскільки позивачем не дотримані вимоги Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», що порушує передбачені права інших обтяжувачів спірного майна, який мають вищий пріоритет, ніж позивач - є обґрунтованим.

Застосування судом іншого, ніж зазначено в позові, способу звернення стягнення на предмет застави, суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст. 11 ЦПК України).

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно дослідив обставини справи, дав належну оцінку доказам, які надали сторони, та прийшов до вірного висновку про відмову у задоволення позову ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги про те, що обтяження, за яким обтяжувачем є позивач, має вищий пріоритет, ніж публічні обтяження, встановлені до рухомого майна відповідача, є безпідставними, оскільки суперечать приписам ст.ст. 12, 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Не можуть бути прийняті до уваги і посилання апелянта на те, що публічні обтяження не стосуються спірного автомобіля, оскільки все рухоме майно боржника ОСОБА_4, що є предметом публічних обтяжень, охоплює і належний йому на праві власності автомобіль "Mersedes Benz "Vito", реєстраційний номер НОМЕР_1.

За таких обставин посилання апеляційної скарги на незаконність висновку суду щодо відмови у задоволенні позову - не можна прийняти до уваги. Апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували такий висновок суду першої інстанції чи доводили б його незаконність і необґрунтованість.

Помилкове зазначення судом першої інстанції про обрання позивачем такого способу звернення стягнення як визнання права власності на предмет застави, не може бути підставою для скасування рішення, оскільки це не вплинуло на правильність вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення районного суду.

Керуючись статтями 303, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий В.В. Коломієць

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська