УХВАЛА

13.09.2017 року Провадження №2/425/596/17

Справа №425/2333/17

місто Рубіжне Луганської області

Суддя Рубіжанського міського суду Луганської області Коваленко Д.С., розглядаючи позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» про визнання частково недійсним наказу про звільнення, зобов`язання внести зміни до трудової книжки, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги, а також про компенсацію моральної шкоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ», якою просив: визнати наказ № 0132кп від 07 квітня 2017 року Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» недійсним в частині формулювання причини звільнення з роботи ОСОБА_1; зобовязати Приватне акціонерне товариство «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» внести зміни в трудову книжку ОСОБА_1, зазначивши, що запис № 17 від 10 квітня 2017 року є недійсним та зробити наступний запис «звільнений з займаної посади за власним бажанням згідно частини 3 статті 38 КЗпП України у звязку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю»; стягнути з Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 54250 гривень, з яких: середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 26750 гривень, вихідну допомогу при звільненні на підставі статті 44 КЗпП України в розмірі тримісячного заробітку в розмірі 22500 гривень, компенсація моральної шкоди в розмірі 5000 гривень.

Будь-яка позовна заява повинна відповідати вимогам положень статей 119-120 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України).

Позивач у позові вказує на те, що 09 квітня 2017 року він подав заяву про звільнення за власним бажанням згідно з частиною 3 статті 38 КЗпП України. Однак відповідач категорично відмовився отримувати заяву та погрожував позивачу звільненням за прогули; оскільки формулювання причини звільнення з роботи не відповідають вимогам закону, позивач вимушений був звернутися до суду; позивач звернувся в суд із заявою про видачу судового наказу для стягнення боргу по зарплаті саме за лютий, березень, квітень 2017 року у розмірі 11577 гривень 90 копійок.

Проте, в порушення вимог пункту 6 частини 2 статті 119 ЦПК України, позовна заява не містить зазначення доказів, що підтверджують наведені вище обставини, або наявність підстав для звільнення від доказування наведених обставин.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.

При цьому, в силу положень підпункту 1 та підпункту 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а немайнового - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, згідно положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» складає 1600 гривень. Отже, мінімальна ставка як для позовних вимог майнового так і немайнового характеру складає 640 гривень.

Суд враховує, що позовна заява ОСОБА_2 містить дві самостійні вимоги немайнового характеру: щодо зміни формулювання причин звільнення (визнання наказу частково недійсним і зобов`язання внести зміни до трудової книжки) та про компенсацію моральної шкоди, кожна з яких є самостійною. А також дві вимоги майнового характеру: стягнення середнього заробітку і вихідної допомоги, загальна сума яких складає 49250 гривень, 1% від якої менше ніж 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, на виконання положень частини 5 статті 119 ЦПК України, до позовної заяви ОСОБА_2 повинен був додати документ, що підтверджує сплату ним судового збору у розмірі 1280 гривень - по немайнових вимогах та 640 гривень - по майнових, а всього 1920 гривень.

Проте, в супереч положенням частини 5 статті 119 ЦПК України, до позовної заяви не додано документ, який підтверджує сплату судового збору у вказаному розмірі.

Суд взяв до уваги, що у позові, а також у доданому до нього клопотанні, позивач просить звільнити його від сплати судового збору, у зв`язку із скрутним матеріальним становищем, але тут, суд виходить з такого.

Положеннями частини 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України дійсно передбачено що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. А положеннями частини 3 цієї ж статті передбачено, що з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати. Аналогічні положення містить і стаття 8 Закону України «Про судовий збір».

Отже, єдиною обставиною для звільнення позивача від сплати судового збору є його майновий стан.

Суд, врахував наведені ОСОБА_1 обставини щодо існуючого в нього скрутного матеріального становища, а саме: те, що з січня до 10 квітня 2017 р. він не отримав від відповідача жодної копійки; після звільнення знаходиться у пошуках роботи за своєю спеціальністю, має проблеми із здоров'ям - стоїть на диспансерному обліку, постійно лікується, що потребує значних витрат, а інших доходів в нього немає.

Однак суд відзначає, що передбачений статтею 60 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог - має універсальний характер, тобто застосовується повною мірою і до випадків звернення до суду із клопотанням про звільнення її від сплати судового збору.

А це означає, що саме позивач повинен довести суду такий наявний у нього майновий стан, який зумовлює необхідність звільнення позивача від сплати судового збору, але ОСОБА_2 цього не зробив.

Позивач не надав жодних доказів реально існуючого у нього майнового стану. Будь-яких доказів того, що позивач має потребу у пошуку оплачуваної роботи ним не надано, відсутність у позивача будь-яких доходів доказами не підтверджується. Відомості з амбулаторної картки позивача та виписки з медичної картки суд врахував, але констатує, що вони стосуються подій жовтня 2014 року і ніяк не свідчать про постійну потребу у придбанні значних за коштами ліків, і відсутність у позивача такої потреби.

Суд вважає доречним використання позивачем положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також його рішення від 19 червня 2001 року "Креуз проти Польщі", однак звертає увагу позивача на те, що право на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції, не є абсолютним, а прийняте рішення стосується випадку, що не є тотожним випадку із позивачем у цій справі. Оскільки пан Креуз виконав вимоги процесуального закону і подав до суду відповідну декларацію про майновий стан та докази, що підтверджують такий стан, а суд відмовився прийняти і розглянути докази та допустив припущення, з чим власне не погодився Європейський Суд з прав людини, а також сам судовий збір, оскільки сума збору складала річний середній заробіток по державі, Суд визнав надмірним. У цій же справі, позивач не дає суду жодних доказів (наприклад, з податкової) про наявність чи відсутність у нього доходів (у тому числі пасивних) та не описує свій існуючий майновий стан, і суд не відмовляється прийняти і оцінити надані докази, а сам судовий збір є меншим ніж одна мінімальна заробітна плата.

Також суд відзначає, що у пункті 59 та 60 того ж рішення "Креуз проти Польщі" Європейський Суд зазначив, що право на справедливий суд не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах; а вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Тому із вказаних вище міркувань, суд вимушений у задоволенні клопотання позивача про звільнення його від сплати судового збору відмовити.

Відповідно до положень статті 121 Цивільного процесуального кодексу України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статті 119 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

За таких обставин, позовну заяву ОСОБА_1, слід залишити без руху, та встановити строк у п'ять днів з дня отримання ним ухвали, протягом якого він має право усунути зазначені в ухвалі недоліки позовної заяви.

Способом усунення недоліку є подання нової позовної заяви із зазначенням доказів, які підтверджують кожну обставину, у тому числі і ті, що вказані у цій ухвалі, а також документ, що підтверджує сплату судового збору у розмірі 1920 гривень або нове клопотання про звільнення від сплати судового збору з доданням доказів, які будуть підтверджувати такий майновий стан позивача, що вказує на неможливість сплати ним судового збору у вказаному розмірі.

Суд роз`яснює позивачу, що судовий збір сплачується у готівковому та/або у безготівковому порядку, за такими реквізитами: отримувач коштів: УДКСУ у м.Рубіжне; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37904431; Банк отримувача: ГУДКСУ у Луганській області; код банку отримувача (МФО): 804013; рахунок отримувача 0071; код класифікації доходів бюджету: 22030101).

Отже, керуючись статтями 118-121,208-210 Цивільного процесуального кодексу України, суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у задоволені клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання АЗОТ» про зміну формулювання причин звільнення, стягнення виплат при звільненні і моральної шкоди - залишити без руху.

Встановити позивачу строк у п'ять днів з дня отримання позивачем цієї ухвали протягом якого позивач має право усунути вказані в ухвалі недоліки позовної заяви.

Розяснити позивачу, що якщо у встановлений йому строк, позивач не усуне зазначені в ухвалі недоліки, позовна заява буде вважатись неподаною та повернута позивачу. Однак це не позбавляє позивача права знову звернутись до суду після усунення вказаних в ухвалі недоліків.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Д.С. Коваленко