У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Ступак О.В., Демяносова М.В., Леванчука А.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним, стягнення коштів та захист прав споживачів, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, обґрунтовуючи його тим, що 20 квітня 2015 року він уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі -ТОВ «Євролізинг Україна») договір № 002205 фінансового лізингу з додатками, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати у його користування автомобіль «Geely Emgrand 7». На виконання умов договору ним на розрахунковий рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» сплачено 72 975 грн. Після детального ознайомлення з договором він зрозумів, що договір не відповідає чинному законодавству, у зв'язку з чим 23 квітня 2015 року ним направлена заява про розірвання договору та повернення коштів. У травні 2015 року йому надійшла відповідь, за якою договір фінансового лізингу вважається розірваним з 27 квітня 2015 року. Відповідачем були частково повернуті кошти в сумі 26 271 грн. Транспортний засіб поставлений не був.

Позивач вказував, що у порушення вимог чинного законодавства договір нотаріально не посвідчений, предмет лізингу чітко визначено не було, усі додатки до договору не підписано тощо.

Також позивач зазначав, що умови договору є несправедливими, зокрема про: надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»); п.п. 1.4., 3.2.7., 10.5., 12.1. договору фінансового лізингу є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності наслідком договору є істотний дисбаланс прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Крім того, позивач вказував, що ТОВ «Євролізинг Україна» не входить до складу юридичних осіб, які мають ліцензію на здійснення фінансових операцій.

На підставі вищезазначеного, ОСОБА_4 просив визнати недійсним договір фінансового лізингу 20 квітня 2015 року № 002205; стягнути з відповідача на свою користь адміністративний та авансовий платіж у сумі 46 707 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 11 січня 2017 року, позов задоволено.

Визнано договір № 002205 фінансового лізингу від 20 квітня 2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Євролізинг Україна» недійсним.

Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_4 адміністративний та авансовий платіж в сумі 46 704 грн.

Додатковим рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2016 року вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним (ч. 1 ст. 227 ЦК України).

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно зі ст. 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Згідно зі ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 квітня 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Євролізинг Україна» укладено договір фінансового лізингу № 002205, відповідно до умов якого предметом лізингу є автомобіль «Geely Emgrand 7».

23 квітня 2015 року ОСОБА_4 направлено вимогу ТОВ «Євролізинг Україна» про розірвання договору та повернення коштів.

У травні 2015 року від ТОВ «Євролізинг Україна» надійшла відповідь, що з 27 квітня 2015 року договір є розірваним та частково повернуто сплачені коштів у сумі 26 271 грн.

При цьому ОСОБА_4 при укладенні договору сплачено 72 975 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно виходив із того, що умови договору фінансового лізингу № 002205 від 20 квітня 2015 року обмежують права ОСОБА_4 як споживача, передбачені Законами України «Про захист прав споживачів», «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін, а тому є несправедливими.

Водночас суд правильно врахував, що спірний договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідчений, а у відповідача на момент його укладення не було ліцензії на здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб.

Суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання спірного договору недійсним та стягнення сплачених відповідно до нього грошових коштів.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 21 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 11 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

М.В. Демяносов

А.О.Леванчук