У х в а л а

іменем україни

13 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Коротуна В.М., Мазур Л.М.,

Писаної Т.О., Попович О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, про виселення та зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житловим будинком, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, виконавчого комітету Одеської міської ради, про визнання рішення виконкому про прийняття будинку до експлуатації та свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою ОСОБА_8, на рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який уточнила в ході розгляду справи, та остаточно просила:

- виселити ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_7, які проживають без правових підстав у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1

- зобов'язати відповідачів, які проживають у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_2 не чинити перешкод у користуванні вищезазначеним будинком.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилалася на те, що вона є власником цього будинку, проте у ньому без правових підстав проживають особи (відповідачі), які є для неї сторонніми.

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом, який уточнив в ході розгляду справи, та остаточно просив:

- визнати недійсним рішення Іллічівського виконкому м. Одеси від 30 березня 1995 року № 254 про прийняття житлового будинку до експлуатації за адресою: АДРЕСА_1

- визнати недійсним свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок зі всіма спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_2 як новозбудований, видане Жилкомунвідділом виконкому Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси від 10 вересня 1996 року на ім'я ОСОБА_9

На обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_4 посилався на те, що спірний будинок був збудований без правовстановлюючих документів і в одній частині будинку мешкала його тітка з сім'єю, а в іншій частині будинку мешкала його сім'я і в цій частині будинку він мешкає до теперішнього часу; на початку 60-х років тітка зареєструвала шлюб та переїхала на постійне проживання у Вінницьку область, а в своїй частині дозволила проживати батькам відповідачки, які жили без реєстрації.

ОСОБА_4 вказував, що у 1983 році мешканцям, зареєстрованим у вказаному будинку, були надані квартири, але його мати залишилась проживати в належній їй частині будинку, до якої також згодом повернувся і він.

Вважав, що свідоцтво про право власності повинно бути визнано недійсним у зв'язку з тим, що у 1985 році відповідачка разом з батьками отримала 3-х кімнатну квартиру від підприємства і ніколи ані вона, ані її батьки не були зареєстровані за вказаною адресою, та з 1985 року у будинку не проживали.

Також ОСОБА_4 зазначав, що земельна ділянка для будівництва нового житлового будинку відповідачці ніколи не надавалася, будинок не є новозбудованим, оскільки був збудований його рідними в 50-х роках, і на час отримання відповідачкою свідоцтва про право власності він та його мати проживали у будинку, а згідно діючого на той час законодавства, статті 105 ЦК України 1964 року, виконком повинен був подати позов до суду про вилучення самочинно збудованого житлового будинку із зарахуванням його до фонду місцевої ради народних депутатів, або самочинно збудований громадянином будинок мав бути знесений за його рахунок, й іншого тлумачення закону не існувало, а тому вважав, що виконком вийшов за межі своїх повноважень, у зв'язку із чим його рішення є незаконними та недійсними.

Зважаючи на вищевикладене та посилаючись на те, що відповідачка порушила його права та охоронювані законом інтереси, ОСОБА_4 просив задовольнити його позов.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Виселено ОСОБА_4, який проживає без правових підстав у житловому будинку АДРЕСА_3

Виселено ОСОБА_6, який проживає без правових підстав у житловому будинку АДРЕСА_3

Виселено ОСОБА_5, який проживає без правових підстав у житловому будинку АДРЕСА_3

Виселено ОСОБА_7, який проживає без правових підстав у житловому будинку АДРЕСА_3

Зобов'язано ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні будинком АДРЕСА_3

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про виселення та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання рішення виконкому про прийняття будинку до експлуатації та свідоцтва про право власності на житловий будинок недійсними і ухвалено у цій частині нове рішення, яким відмовлено у задоволенні первинного та зустрічного позовів з інших підстав.

У іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзіпредставник ОСОБА_3 - ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Проте як вбачається зі змісту касаційної скарги, ОСОБА_3 оскаржується рішення апеляційного суду тільки в частині вирішення її позовних вимог про виселення, а тому відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України судом касаційної інстанції перевіряється на предмет законності й обґрунтованості тільки в цій частині.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції керувався Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах та селищах міського типу Української РСР та виходив з того, що ОСОБА_3. є власником спірного будинку на підставі правовстановлюючих документів, а відповідачі є сторонніми для неї особами. Згоди на їх проживання вона не надавала, а тому вони не мають правових підстав для проживання у спірному будинку.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні цього позову з інших підстав, апеляційний суд виходив із відсутності доказів наявності цивільного права останнього або порушення його прав та законних інтересів щодо спірного будинку.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про виселення та відмовляючи у задоволенні її позову, апеляційний суд виходив з того, що останньою не зазначено у позові звідки саме належить виселити відповідачів, а тому оскільки у суді першої інстанції позивачем цей недолік позову не було усунуто, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для задоволення цих позовних вимог ОСОБА_3 за відсутністю вказівки звідки підлягають виселенню відповідачі.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_3 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні житловим будинком, апеляційний суд виходив з того, що остання є власником цього житлового будинку з належними до нього спорудами і будівлями, а тому відповідачі, як сторонні для неї особи, які без правових підстав проживають у належному їй будинку, зобов'язані не чинити їй перешкод у користуванні цим житловим будинком.

Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що зазначеним вимогам рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про виселення відповідачів не відповідає з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачці ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 10 вересня 1996 року, належить будинок за адресою: АДРЕСА_4. Право власності зареєстроване комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації» 02 червня 1997 року, що підтверджується листом КП «БТІ» Одеської міської ради від 07 квітня 2015 року за № 454672.93.

Зазначене свідоцтво було видано на підставі рішення виконкому Іллічівської районної ради народних депутатів № 254 від 30 березня 1995 року про затвердження акту комісії виконкому про прийняття будинку АДРЕСА_5 до експлуатації. Цим рішенням було ухвалено оформити право власності на жилий будинок по АДРЕСА_6 за ОСОБА_9 та видати свідоцтво про право власності замість правовстановлюючих документів. Рішення прийняте на підставі акту державної приймальної комісії Іллічівського району м. Одеси, складеного у січні 1995 року, яка встановила, що спірний будинок було побудовано у період з 1960 по 1969 рік, самовільно, без надання земельної ділянки для будівництва, дозвільної документації тощо (а. с. 83, т. 2).

Актом державної приймальної комісії Іллічівського району м. Одеси від січня 1995 року комісія постановила представлену до здачі домобудівлю, побудовану ОСОБА_9 по АДРЕСА_6 в м. Одесі, прийняти до експлуатації (а. с. 84-85, т. 2).

Згідно із свідоцтвом про укладення шлюбу від 18 лютого 1994 року ОСОБА_9 уклала шлюб з ОСОБА_10 та змінила прізвище на ОСОБА_9.

Судами установлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які на час спору мешкали в домоволодінні по АДРЕСА_6 в м. Одесі, є сторонніми особами відносно ОСОБА_9, і не мають будь-яких правових підстав щодо вказаного домоволодіння.

Відповідно до ст. 4 ЦК Української РСРцивільні права і обов'язки виникають з підстав, передбачених законодавством України, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обов'язки.

Згідно зі ст. 6 ЦК Української РСРзахист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов'язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, - неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом.

Фактично аналогічно вирішується питання захисту цивільних прав та інтересів і за положеннями ст. ст. 15, 16 ЦК України 2003 року.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду про відсутність у ОСОБА_4 будь-яких цивільних прав стосовно спірного житлового будинку, який також зазначав, що до оскаржуваних рішення органу місцевого самоврядування та свідоцтва про право власності щодо цього будинку не було ніяких правовстановлюючих документів на цей будинок, а він та його рідні не зверталися до відповідних органів влади щодо цього будинку.

При цьому апеляційним судом враховано, що ОСОБА_4 не надано будь-яких доказів, які б підтверджували його права стосовно цього будинку, в тому числі й стосовно будівництва будинку, а його твердження про постійне проживання разом з матір'ю у цьому будинку на час прийняття оскаржуваного рішення органу місцевого самоврядування та оформлення свідоцтва про право власності на цей будинок не підтверджено матеріалами справи.

З огляду на вказане та враховуючи, що виконком Одеської міської ради не оспорює право власності ОСОБА_3 на спірний будинок, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність порушення прав та законних інтересів ОСОБА_4 щодо спірного будинку, що виключає можливість задоволення його зустрічного позову.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Апеляційний суд дійшов правильних висновків, що ОСОБА_3 є власником спірного майна, а відповідачі, які є сторонніми для неї особами, проживають у спірному будинку без правових підстав, проте колегія суддів суду касаційної інстанції не погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення її позовних вимог про виселення відповідачів за відсутністю вказівки у позові саме звідки підлягають виселенню останні, оскільки встановивши порушене право ОСОБА_3, як власника нерухомого майна, суд з формальних підстав відмовив у виселенні відповідачів із займаного ними без правових підстав житлового будинкупо АДРЕСА_7

За викладених обставин у цій справі та виходячи із предмета заявлених позовних вимог, апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду в частині виселення відповідачів та відмовляючи у задоволенні цих позовних вимог, дійшовши помилкового висновку про відсутність правових підстав для виселення відповідачів із житлового будинку по АДРЕСА_7

Колегія суддів дійшла висновку, що під час встановлення фактичних обставин справи в цій частині судом першої інстанції дотримані норми процесуального права, рішення суду в частині вирішення позовних вимог про виселення відповідає вимогам матеріального права, а тому скасовано апеляційним судом в цій частині помилково.

Відповідно до положень ст. 339 ЦПК України, установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Зважаючи на вищевикладене та керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану ОСОБА_8, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про виселення скасувати, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2015 року в цій частині залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: В.М. Коротун

Л.М. Мазур

Т.О. Писана

О.В. Попович