Справа №2-651/11
Провадження№ 6/266/59/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2017 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі головуючого судді Митрофанової Є.Г., при секретарі Воропаєвій О.Є., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за поданням старшого державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м. Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1, без вилучення паспортного документу,

ВСТАНОВИВ:

Старший державний виконавець Приморського ВДВС м. Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 звернувся до суду з поданням, в якому зазначив, що на виконанні відділу ДВС знаходиться виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № 2-651 від 27.04.2011р., виданого Приморським районним судом м. Маріуполя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 700,00 грн. щомісячно починаючи з 22.03.2011 року та до повноліття дитини. 25.05.2011р. у відношенні боржника відкрито виконавче провадження по примусовому виконанню судового рішення, копію якого направлено боржнику. Проте, боржник ухиляється від виконання рішення суду. На момент звернення з цим поданням ОСОБА_1 не вчинено дій, спрямованих на виконання рішення суду. Майна та доходи боржника, на які можна звернути стягнення не виявлено. Тому, з метою повного та своєчасного виконання рішення, у поданні просить суд винести ухвалу, якою встановити тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 за кордон, без вилучення паспорту, до виконання зобовязання або розвязання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках. Виконання ухвали покласти на державну прикордонну службу України.

У поданні старший державний виконавець Приморського ВДВС м. Маріуполь ГТУЮ у Донецькій області ОСОБА_2 просив розглянути подання у його відсутності.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає подання таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що в провадженні Приморського відділу державної виконавчої служби м. Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області знаходиться виконавче провадження по примусовому виконанню виконавчого листа № № 2-651 від 27.04.2011 р., виданого Приморським районним судом м. Маріуполя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 700,00 грн. щомісячно починаючи з 22.03.2011 року та до повноліття дитини.

Рішення суду, ухвалене щодо ОСОБА_1 станом на 08.06.2017р. боржником не виконано, сума заборгованості складає 52160,60 грн.

Відповідно до ст. 33 Конституції України (254к/96-ВР) кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 р. № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" (далі - Закон № 3857-XII).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України», право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця.

Згідно із п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржникамає має виконавець під час здійснення ним виконавчого провадження, а ч. 1 ст. 7 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено перлік осіб, що є державними виконавцями.

При цьому ч. 1 ст. 7 цього Закону наголошено, що державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом.

Інструкцією з організації примусового виконання рішень, що набрала чинності з 17.04.2012 року та затверджена Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 № 512/5 (далі Інструкція) передбачено зміст подання державного виконавця при зверненні до суду.

Відповідно до п. 1. гл. XIII Інструкції, у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, що відповідно доЗакону підлягає примусовому виконанню, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця.

Відповідно до п. 2. гл. XIII. Інструкції, подання має обов'язково містити: обґрунтування ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань (зобов'язань боржника - юридичної особи).

З вищенаведених норм слідує, що обов'язковою умовою для задоволення такого подання та застосування видів тимчасового обмеження у виїзді за кордон є доведення державним виконавцем факту ухилення боржника від виконання зобов'язань за рішенням - дії чи бездіяльності особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов'язків.

При цьому особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

Дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає наведені державним виконавцем доводи на підтвердження факту ухилення ОСОБА_1 від виконання зобов'язань за рішення суду такими, що не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами виконавчого провадження.

Факт ухилення боржника на думку заявника підтверджено постановою про відкриття виконавчого провадження, з посилання на повідомлення боржника у визначеному законодавством порядку. Всупереч цьому, державний виконавець на надав копію поштового повідомлення про надіслання постанови про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом, відповідно до ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження».

Також, до матеріалів подання всупереч «Інструкції з організації примусового виконання рішень», не надано жодного доказу на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобовязань, покладених на нього рішенням, відомостей про розмір невиконаних зобовязань боржником на час звернення з поданням.

Крім того, подання державного виконавця повинно бути обґрунтованим, тобто містити зазначення обставин, що підтверджують необхідність обмежити право особи на виїзд за межі України. Посилання на відкриття виконавчого провадження не може розглядатись як достатня підстава для застосування судом саме такого заходу, як встановлення тимчасового обмеження у права виїзду за межі України.

Разом із тим відповідно до ст. 377-1 ЦПК України доказуванню підлягають факти ухилення боржника від виконання рішення суду, можливість виїзду за межі України з метою ухилення від виконання рішення суду, в тому числі наявність закордонного паспорта громадянина України, вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішення суду відповідно до ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» тощо.

Аналогічна право позиція викладена в листі Верховного Суду України "Судова практика щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України".

Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Про те, в супереч вимог закону, в матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження факту ухилення боржника від сплати аліментів.

Крім того, з матеріалів виконавчого провадження вбачається, що державним виконавцем не здійснено всіх заходів примусового виконання рішення суду, в тому числі не накладено арешт, на нерухоме майно, належне боржнику на праві власності, в той час, як матеріали виконавчого провадження містять відомості про реєстрацію права власності ОСОБА_1 на ? частку будинку № 58 по вул. Овражній, м. Берислав, Бериславського району, Херсонської області. Не вжито заходів, щодо встановлення, чи працює боржник та отримує будь-які інші доходи, в той час, як вироком Приморського районного суду м. Маріуполя від 04.04.2013 року, яким засуджено ОСОБА_1 за ст. 164 ч. 1 КК України, встановлено, що ОСОБА_1 не працює, доходу не має, що спростовує факт навмисного ухилення від сплати аліментів.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку що законні підстави для задоволення подання відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 33 Конституції України, ст. 18 Закону України "Про виконавче провадження", ст. ст. 209, 210, 293, 377-1 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні подання старшого державного виконавця Приморського відділу державної виконавчої служби м. Маріуполь Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1, без вилучення паспортного документу - відмовити.

Апеляційну скаргу на ухвалу суду може бути продано протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали до Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі через Приморський районний суд м. Маріуполя.

Суддя Митрофанова Є. Г.