Справа №471/1291/16-ц 17.07.2017 17.07.2017 17.07.2017
Провадження №22-ц/784/1232/17
Справа № 471/1291/ 16 -ц
Провадження № 22-ц/784/1232/17 Головуюча першої інстанції - Скарницька І.Б.
Категорія 23 Доповідач апеляційного суду: Галущенко О.І
У Х В А Л А

Іменем України

17 липня 2017 р. м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Самчишиної Н.В.

Серебрякової Т.В.

із секретарем - Горенко Ю.В.

з участю:

представника

позивачки - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за

апеляційною скаргою

ОСОБА_4 на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 11.04. 2017 р., ухвалене за

позовом

ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Білоусівка- 2007» ( далі- ТОВ «Білоусівка- 2007», або Підприємство) про відшкодування упущеної вигоди внаслідок самовільного користування земельною ділянкою

встановила:

19.12.2016 р. ОСОБА_4 звернулася з позовом до Підприємства про відшкодування упущеної вигоди внаслідок самовільного зайняття земельної ділянки.

Позивачка зазначала, що 05.02.2008 р. нею укладений договір оренди належної їй на праві власності земельної ділянки площею 9,05 га з Підприємством строком на 5 років, тобто до 05 .02.2013 р.

Після закінченням строку дії договору орендар їй земельну ділянку не повернув та продовжує неправомірно користуватися нею.

Внаслідок чого їй завдано збитків у вигляді упущеної вигоди.

Посилаючись на ці обставини позивач просила про відшкодування збитків розмір яких, на її думку, складає 300.000 грн.,

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 11.04. 2017 р. ухвалено про відмову у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивачка, не погоджуючись з висновками суду стосовно відсутності підстав для відшкодування збитків, ставить питання про скасування рішення і просить ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та необґрунтованість висновків суду.

Перевіряючи законність та обгрунтованність рішення відповідно до меж оскарження, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з таких обставин та вимог закону.

Так, відповідно до положень ст., ст. 125- 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

При цьому, право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України "Про оренду землі" від 06.10.1998 р. з наступними змінами ( далі -Закон № 161-XIV)

Відповідно до вимог ст. 34 Закону № 161-XIV у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог.

У разі невиконання орендарем обов'язку щодо умов повернення земельної ділянки орендар зобов'язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.

За приписами ст. 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Системний аналіз наведених норм закону дає підстави вважати, що фактичне продовження користування орендованою земельною ділянкою після закінчення дії договору оренди та без дозволу орендодавця є самовільним зайняттям земельної ділянки, внаслідок чого, особа, яка захопила земельну ділянку повинна відшкодувати її власнику завдані збитки.

За загальним правилом, передбаченим ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Норми спеціального закону, яким є ЗК України, не дають визначення збитків, але визначають підстави для їх відшкодування.

Зокрема, статтею 156 ЗК України передбачено, що власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок:

а) вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом;

б) тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання;

в) встановлення обмежень щодо використання земельних ділянок;

г) погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників;

ґ) приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан;

д) неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

При цьому статтею 157 ЗК України встановлено порядок відшкодування збитків, за яким відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі, внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами.

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо).

Спеціальним підзаконним актом є також Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 384 від 19.04.1993 р. ( далі - Порядок).

Пунктом 3 Порядку визначено, що відшкодуванню підлягають:

вартість житлових будинків, виробничих та інших будівель і споруд, включаючи незавершене будівництво;

вартість плодоягідних та інших багаторічних насаджень;

вартість лісових і деревно-чагарникових насаджень;

вартість водних джерел (колодязів, ставків, водоймищ, свердловин тощо), зрошувальних і осушувальних систем, протиерозійних і протиселевих споруд;

понесені витрати на поліпшення якості земель за період використання земельних ділянок з урахуванням економічних показників, на незавершене сільськогосподарське виробництво (оранка, внесення добрив, посів, інші види робіт), на розвідувальні та проектні роботи;

інші збитки власників землі і землекористувачів, у тому числі орендарів, включаючи і неодержані доходи, якщо вони обгрунтовані

Неодержаний доход - це доход, який міг би одержати власник землі, землекористувач, у тому числі орендар, із земельної ділянки і який він не одержав внаслідок її вилучення (викупу) або тимчасового зайняття, обмеження прав, погіршення якості землі або приведення її у непридатність для використання за цільовим призначенням у результаті негативного впливу, спричиненого діяльністю підприємств, установ, організацій та громадян.

З матеріалів справи вбачається, що після закінчення терміну дії договору оренди земельної ділянки, укладеного позивачкою з відповідачем 05.02.2008 р. строком на 5 років, тобто до 05 .02.2013 р., сторони новий договір не укладали.

Орендар земельну ділянку за актом прийому-передачі, у відповідності до умов п. 21 договору, власнику не повернув та продовжував користуватися нею.

Фактичне продовження користування земельною ділянкою без відповідних правових підстав завдає збитків орендодавцеві, які підлягають відшкодуванню, як упущена вигода відповідно до положень, визначених Порядком.

Згідно з вимогами пунктів 1, 2 Порядку власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки ,заподіяні вилученням (викупом) та тимчасовим зайняттям земельних ділянок, встановленням обмежень щодо їх використання, погіршенням якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей земельних ділянок або приведенням їх у непридатний для використання стан та неодержанням доходів у зв'язку з тимчасовим не використанням земельних ділянок.

Розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад.

Позивачка до відповідної комісії не зверталася та доказів, які відповідають вимогам Порядку на підтвердження позовних вимог не надала.

Письмові документи, які надані позивачкою на підтвердження вимог позову вимогам Порядку не відповідають.

В той же час вони можуть бути використані відповідною комісією для визначення розміру збитків та складення відповідного акту.

Суд повно та всебічно дослідив зазначені обставини справи, дав належну юридичну оцінку наданим доказам та прийшов правильного, обґрунтованого цими доказами висновку про недоведеність позову та відмову у його задоволенні.

Посилання апеляційної скарги на те, що суд вправі був самостійно ініціювати звернення до відповідної комісії, не заслуговують на увагу, оскільки зазначене суперечить принципам змагальності та диспозитивності судового процесу,відповідно до яких суд розглядає судові справи за відповідним зверненням фізичної чи юридичної особи та вирішує спір на підставі доказів наданих позивачем.

Коли у особи виникають труднощі з отриманням доказів суд сприяє їх одержанню лише за відповідним клопотання сторони судового процесу, дотримуючись при цьому засад змагальності, що унеможливлює надання певних преференції одній із сторін у доведенні обставин, на які вона посилається на підтвердження своїх вимог чи заперечень.

Інші доводи апеляційної скарги також не можуть бути враховані при апеляційному перегляді, оскільки вони висновків суду не спростовують та не дають підстав для зміни правових наслідків вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314 - 315 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила: Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Братського районного суду Миколаївської області від 11.04. 2017 р. залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але з цього часу на протязі двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: О.І. Галущенко

Судді: Н.В. Самчишина

Т.В. Серебрякова