АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: Невідомої Т.О.

суддів: Гаращенка Д.Р., Ратнікової В.М.

секретар: Пузикова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» про захист прав споживача,

№ апеляційного провадження: №22-ц/796/7233/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Батрин О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Невідома Т.О.
в с т а н о в и л а :

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Банк «Траст» (далі по тексту - ПАТ Банк «Траст») про захист прав споживача.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Зазначає, що судом першої інстанції безпідставно встановлено факт відшкодування позивачеві 200 000, 00 грн. гарантованої суми, оскільки на день ухвалення рішення у справі відшкодування не відбулося. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно посилається на Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», оскільки даний Закон не позбавляє його права вимагати повернення грошових коштів за банківським вкладом на підставі Закону України «Про захист прав споживача» та ст. 1060 ЦК України.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали та просили її задовольнити з наведених в ній підстав.

Кисельова А.Ю. в інтересах ПАТ Банк «Траст» проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, вважала, що спір вирішений судом правильно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в суд апеляційної інстанції, з'ясувавши обставини справи та оговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, між ОСОБА_1 та ПАТ Банк «Траст» було укладено договори банківського вкладу № 10063-Л-980/17 від 25 травня 2016 року, № 10063-Л-980/19 від 27 травня 2016 року № 10063-Л-980/16 від 19 лютого 2016 року, відповідно до яких ОСОБА_1 було перераховано 140 000, 00 грн., 38 000, 00 грн., 29 000, 00 грн. відповідно (а.с. 5-8).

20 березня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ Банк «Трест» з вимогами про повернення грошових коштів, які перебувають на депозитних рахунках (а.с. 9, 10, 11).

Фондом гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про відшкодування ОСОБА_1 200 000, 00 грн. гарантованої суми. Невідшкодована сума становить 33 711, 31 грн.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ Банк «Траст», в якому просив стягнути з останнього на його користь заборгованість у розмірі 33 711, 31 грн. (а.с.2-4).

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 посилався на те, що він є споживачем банківської послуги з розміщення банківського вкладу (депозиту), яку надає ПАТ Банк «Траст». Зазначав, що банк здійснив істотне порушення прийнятих на себе зобов'язань і не виконав умов укладених договорів.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що у спорах, пов'язаних з виконанням банком, в якому введено тимчасову адміністрацію та/або запроваджено процедуру ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними та цей закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах. Віднесення ПАТ «Траст» до категорії неплатоспроможних фактично унеможливило виконання своїх зобов'язань щодо виплати відсотків та суми вкладу позивачу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Частинами 1 та 2 ст. 1060 ЦК України визначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення.

За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Постановою Правління Національного банку України від 29 грудня 2016 року №559-рш ПАТ Банк «Траст» віднесено до категорії неплатоспроможних.

Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 30 грудня 2016 року № 3085, в ПАТ Банк «Траст» запроваджено тимчасову адміністрацію, і з 05 січня 2017 року розпочато процедуру ліквідації банку (а.с.19).

На виконання положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розміщувалось оголошення про заявлення кредиторами вимог до банку, на підставі яких у відповідній черговості могли бути задоволені вимоги ОСОБА_1

Проте ОСОБА_1 у встановлений строк не заявив банку про свої вимоги, що не було спростовано сторонами.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ліквідація банку - процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації. Зокрема, згідно п. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку та примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Статтею 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлено, що Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх представникам та спадкоємцям у національній валюті України в готівковій або безготівковій формі не пізніше семи днів з дня прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Черговість та порядок задоволення вимог до банку, оплата витрат та здійснення платежів закріплено ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань, є кредитором банку.

Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Чинним законодавством не передбачено задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації банку.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 20 січня 2015 року у справі № 6-2001цс15.

Суд першої інстанції вказані положення Закону врахував і дійшов обґрунтованого та законного висновку, оскільки у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Колегія суддів відхиляє посилання апелянта на безпідставність встановлення факту відшкодування 200 000, 00 грн. гарантованої суми та посилання заявника на те, що, станом на день ухвалення рішення по справі, відшкодування не відбулося, про що свідчить відсутність будь-яких підтверджуючих документів у матеріалах справи, як такі, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та не входять до предмету доказування.

В ході апеляційного розгляду встановлено, що 200 000 грн. гарантованої суми отримані позивачем 19.05.2017.

Відповідно до встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Доводи ОСОБА_1 про те, що посилання суду першої інстанції на судову практику є незаконним та безпідставним, оскільки постанова, на яку посилається суд, ухвалювалася в іншій справі, а її висновки не є обов'язковими для застосування у спірних правовідносинах, спростовуються наступним.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Виходячи з положень ст.360-7 ЦПК України правова позиція, викладена Верховним Судом України в постанові від 20 січня 2015 року у справі № 6-2001цс15є обов'язковою для всіх судів України.

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 відповідають обставинам справи та положенням закону.

Норми матеріального та процесуального права відповідно до спірних правовідносин застосовані правильно.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і підстави для його зміни або скасування та задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313 , 314, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, шляхом подання касаційної скарги до цього суду.

Головуючий: Т.О. Невідома

Судді: Д.Р. Гаращенко

В.М. Ратнікова