Апеляційний суд Житомирської області
Справа №285/2061/16-ц Головуючий у 1-й інст. Савицька Л. Й.
Категорія 56 Доповідач Галацевич О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 липня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого судді Галацевич О.М.

суддів Борисюка Р.М., Гансецької І.А.,

з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ІФ 10 Лайнер» до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди

за апеляційними скаргами товариства з обмеженою відповідальністю «ІФ- 10 Лайнер» та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

на рішення Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 березня 2017 року,

встановила:

Рішенням Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 березня 2017 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ІФ 10 Лайнер» (далі Товариства) задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства 2200,00 грн. матеріальної шкоди. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник Товариства, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове - про задоволення позову.

На його думку, суд, вирішуючи спір, не звернув уваги на те, що відповідач протиправно виїхав на транспортному засобі, належному Товариству, не повідомив про дорожньо-транспортну пригоду (далі ДТП) страхову компанію, визнав зобовязання перед підприємством по сплаті завданих збитків, проте від його виконання відмовився. Крім того, суд не врахував, що підставою звернення до суду із вищевказаним позовом є відшкодування шкоди в порядку регресу, яку ОСОБА_1 заподіяв третій особі, а не прямих збитків, нанесених товариству. Тому, вважає, що суд дійшов помилкового висновку про стягнення шкоди з відповідача у межах його середнього місячного заробітку та відсутність підстав для покладення на нього повної матеріальної відповідальності.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції у частині задоволення позову скасувати та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

На його думку, судом не враховано, що ОСОБА_1 своєчасно повідомив Товариство про ДТП, а останнє, як страхувальник, зобовязане було письмово повідомити страховика про настання страхового випадку. У звязку з тим, що Товариство свого обовязку не виконало, вважає, що у суду були відсутні підстави для задоволення позову. Крім того, вважає, що суд першої інстанції необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про витребування матеріалів господарської справи № 910/33002/15 за позовом ПАТ «Страхова група «ТАС» до ТОВ «ІФ 10 Лайнер» про відшкодування шкоди в порядку регресу у сумі 30370,00 грн., які містять докази про те, що ОСОБА_1 повідомив роботодавця про настання страхового випадку.

Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 21 серпня 2015 року по вул. Кільцева дорога у м.Києві відбулась ДТП за участю транспортних засобів "Mazda CX", держномер АР3530, під керуванням ОСОБА_3, та "Renault Magnum", держномер АА1743КІ, під керуванням ОСОБА_1, якого постановою Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, за що накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу (а.с. 10).

На час скоєння ДТП ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з ТОВ «ІФ 10 Лайнер» (а.с. 8-9).

На підставі заяви потерпілої від ДТП особи, Приватне Акціонерне товариство «Страхова компанія «ТАС» згідно Полісу №АІ/3548498 та на підставі страхового акту №16462Р/40/2015 від 21 вересня 2015 року платіжним дорученням №64595 від 22 вересня 2015 року виплатила потерпілому 30 370 грн. страхового відшкодування.

У подальшому зазначену грошову суму Товариство сплатило Приватному Акціонерному товариству «Страхова компанія «ТАС» на виконання рішення Господарського суду м. Києва від 14 березня 2016 року, що підтверджується платіжним дорученням №2074 від 03 червня 2016 року (а.с. 15).

У позовній заяві Товариство, посилаючись на те, що за фактом страхового випадку, який стався з вини ОСОБА_1, страховик сплатив потерпілому 30370,00 грн. страхового відшкодування, яке за рішенням суду було стягнуто з Товариства на користь страховика, просило стягнути з відповідача суму сплаченого за рішенням суду страхового відшкодування з урахуванням трьох процентів річних і інфляційних у загальній сумі 50666,42 грн. та витрати на правову допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Частиною 1 ст. 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Працівники, відповідно до ст.130 КЗпП України, несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення, покладених на них трудових обов'язків.

Згідно ст. 132 КЗпП України та роз'яснень, наданих у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких її заподіяно, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку, крім випадків, коли законодавством вона передбачена у більшому, ніж цей заробіток розмірі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-2 КЗпП України укладено письмовий договір про взяття працівником на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілісності майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або інших цілей.

Враховуючи, що Товариство відшкодувало завдану відповідачем шкоду у розмірі 30 370 грн. в порядку ст. 1172 ЦК України, підстав, визначених ст. 134 КЗпП України, для покладення на ОСОБА_1 матеріальної відповідальності у повному розмірі не встановлено, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність у позивача права регресної вимоги до відповідача у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше середньомісячного заробітку останнього.

Суд першої інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин, надав їм правову оцінку, застосував норму права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Судом також обґрунтовано відмовлено у стягненні з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 12000 грн., оскільки понесення таких витрат Товариством не доведено.

Доводи Товариства про те, що відповідач завдав шкоди не при виконанні трудових обовязків, оскільки протиправно заволодів належним Товариству транспортним засобом у позаробочий час, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження та позивачем не доведені. Пояснювальна записка з приводу ДТП, яка містить посилання на вищевказані обставини, складена 03.03.2017 та після витребування у позивача судом документів про перебування ОСОБА_1 під час вчинення ДТП у відрядженні. Крім того, саме на перебування відповідача у довгостроковому відрядженні посилався позивач, предявивши до суду даний позов, та зазначав вказану обставину, як причину неможливості повідомити страхову компанію про ДТП. В подальшому, після витребування судом за клопотанням відповідача у Товариства таких доказів, останнє змінило підстави позову, зазначивши про протиправне заволодіння відповідачем транспортним засобом, не підтвердивши зазначені обставини належними та допустимими доказами.

Не повідомлення водієм страхової компанії про ДТП на правильність ухваленого рішення та обсяг матеріальної відповідальності за ст. 132 КЗпП України не впливає, а підстав для покладення на працівника повної матеріальної відповідальності за завдану шкоду судом не встановлено, а позивачем не доведено. Крім того, відповідач, обіймаючи посаду водія, не належить до категорії працівників, з якими, згідно зі ст. 135-1 КЗпП України та постанови Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року №447/24, можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність.

Посилання на те, що висновок суду про стягнення з ОСОБА_1 шкоди у розмірі середнього заробітку є помилковим, оскільки підставою звернення до суду із вищевказаним позовом є відшкодування шкоди в порядку регресу, яку відповідач заподіяв третій особі, а не прямих збитків, нанесених Товариству, є безпідставним, так як ч. 1 ст. 1191 ЦК України містить вказівку на те, що законом може бути встановлений інший розмір відшкодування. Тому, у даному випадку винний працівник несе матеріальну відповідальність перед Товариством в порядку регресу за нормами трудового законодавства. Крім того, у даному випадку, спірна сума є шкодою, яка завдана Товариству винними діями відповідача, яку позивач сплатив у порядку ст. 1172 ЦК України.

Наявний у матеріалах справи лист, підписаний відповідачем, про те, що він зобовязується сплатити суму шкоди за претензією страхової компанії (а.с. 71) будь-яких юридичних наслідків не створює та не має правового значення для вирішення спору.

Доводи представника відповідача про те, що останній своєчасно повідомив Товариство про ДТП, висновків суду не спростовують, оскільки у відповідності до п. 33.1.4 ст. 33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» саме на водія транспортного засобу, причетного до настання ДТП, покладено обовязок письмово надати страховику повідомлення про ДТП у визначені законом строки.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги товариства з обмеженою відповідальністю «ІФ- 10 Лайнер» та представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новоград Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді: