Справа №487/3559/16-ц 21.07.2017 21.07.2017
Провадження №22-ц/784/986/17
Справа № 487/3559/16-ц
Провадження № 22-ц/784/986/17 Головуючий першої інстанції: Нікітін Д.Г.
Категорія: 48 Суддя-доповідач апеляційного суду: Базовкіна Т.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 липня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Локтіонової О.В. та Кушнірової Т.Б.,

із секретарем судового засідання: Лептугою С.С.,

за участі позивачки ОСОБА_2, її представника - ОСОБА_3, відповідачки ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засідання в місті Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на ? частину квартири,

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 р. ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання недійсним свідоцтв про право на спадщину за законом та визнання права власності на ? частину квартири.

В обґрунтування своїх вимог позивачка вказувала, що з 2002 р. проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5, а 22 жовтня 2005 р. вони зареєстрували шлюб.

28 липня 2004 р. на ОСОБА_5 уклав із забудовником - Дочірнім підприємством «Будівельне управління № 3» Відкритого акціонерного товариства транспортного будівництва «Одестрансбуд» договір про дольову участь в будівництві 80 квартирного жилого будинку, розташованого в АДРЕСА_2. Згідно умов договору забудовник взяв зобов'язання побудувати двокімнатну квартиру площею 56,6 кв.м за адресою АДРЕСА_1, вартістю 69 160 грн. Згідно умов договору перший платіж в сумі 34 580 грн. необхідно було сплатити до 29 липня 2004 р., залишок суми - 34 580 грн. - починаючи з 01 січня 2005 р. щомісячними платежами протягом 84 місяців.

12 вересня 2005 р. був укладений новий договір про припинення зобов'язання по договору від 28 липня 2004 р. шляхом заміни його новим зобов'язанням. За умовами цього договору ОСОБА_5 сплачує перший платіж в сумі 32 820 грн. одноразово, а другий платіж в сумі 32 820 гри. повинен сплатити на протязі 76 календарних місяців з дати укладення договору щомісячними платежами до 435 грн.

28 липня 2004 р. із сімейного бюджету та при фінансовій підтримці батьків позивачки в касу підприємства забудовника був внесений перший платіж в сумі 32 860 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру від 28 липня 2004 р. З вересня 2005 р. по червень 2010 р. щомісячно підприємство утримувало із заробітної плати ОСОБА_5 по 435 грн. в рахунок виплати вартості квартири.

01 листопада 2005 р. виконавчим комітетом Миколаївської міської ради видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру на ім'я ОСОБА_5

31 березня 2008 р. шлюб між нею та ОСОБА_5 було розірвано, але вони продовжували проживати разом однією сім'єю.

10 серпня 2007 р. ОСОБА_5 ? частки квартири подарував ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_5 помер.

21 січня 2016 р. матері спадкодавця ОСОБА_4 державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1 після смерті її сина ОСОБА_5

Посилаючись на вказані обставини, а також на те, що як в період проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, так і в період перебування у шлюбі вона та ОСОБА_5 вносили спільні кошти за вказану квартиру забудовникові і ця квартира є їх спільною сумісної власністю, позивачка просила: встановити факт проживання разом з ОСОБА_5 однією сім'єю без шлюбу; визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1, видане на ім'я ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_4

У судовому засіданні позивач та його представники підтримали позовні вимоги, дали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви, просили її задовольнити.

Відповідач та його представник заперечили щодо позову та просили відмовити у його задоволенні.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2017 р. позов задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 без шлюбу в період з 01 січня 2004 р. по жовтень 2005 р.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1 видане на ім'я ОСОБА_4 після смерті ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1

Додатковим рішенням того ж суду від 20 квітня 2017 р. з ОСОБА_4 стягнуто на користь ОСОБА_2 1 378 грн. судових витрат, а також 416 грн. судового збору в дохід держави.

В апеляційній скарзі відповідачка вказує, що рішення суду є необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для прийняття рішення, і просить його скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що 28 липня 2004 р. між ОСОБА_5 (замовник) та Дочірнім підприємством «Будівельне управління № 3» Відкритого акціонерного товариства транспортного будівництва «Одестрансбуд» (забудовником) укладено договір № 07-04/ДУ про дольову участь у будівництві 80 квартирного жилого будинку, розташованого в АДРЕСА_2 (далі - Договір).

Згідно умов Договору забудовник взяв зобов'язання виділити замовнику в об'єкті будівництва квартиру АДРЕСА_1 загальною розрахунковою площею 56,6 кв.м, виконати проектування, будівництво та увести в експлуатацію вказаний об'єкт. Замовник зобов'язувався провести фінансування робіт забудовника в межах договору на загальну суму - 69 160 грн., з яких перший платіж в сумі 34 580 грн. замовник зобов'язувався сплатити до 29 липня 2004 р., залишок суми - 34 580 грн. - починаючи з 01 січня 2005 р. щомісячними платежами протягом 84 місяців.

12 вересня 2005 р. між тими ж сторонами укладено договір про припинення зобов'язання шляхом зміни його новим зобов'язанням. За умовами цього договору сторони дійшли домовленості про припинення первісного зобов'язання, яке виникло на підставі договору № 07-04/ДУ від 28 липня 2004 р. про дольову участь у будівництві, за яким ОСОБА_5 зобов'язувався сплатити забудовнику грошові кошти у розмірі 32 820 грн., шляхом заміни зазначеного зобов'язання на нове зобов'язання ОСОБА_5 по сплаті грошових коштів у розмірі 32 820 грн. у наступному порядку: рівними частинами згідно графіку по 435 грн. щомісяця протягом 76 календарних місяців з дати укладення цього договору.

З наявної у матеріалах справи квитанції до прибуткового касового ордеру (а.с. 14) вбачається, що ОСОБА_5 на виконання зобов'язань за договором про дольову участь у будівництві сплачено Дочірньому підприємству «Будівельне управління № 3» Відкритого акціонерного товариства транспортного будівництва «Одестрансбуд» 28 липня 2004 р. 32 860 грн.

Згідно акту взаємних розрахунків від 13 вересня 2005 р., складеного представником Дочірнім підприємством «Будівельне управління № 3» Відкритого акціонерного товариства транспортного будівництва «Одестрансбуд» та ОСОБА_5, розрахунки за двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 проведені повністю.

Як пояснила в суді апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_2, для остаточного розрахунку за придбану квартиру із забудовником ОСОБА_5 за місцем його роботи - у ТОВ «ТЕЛЕЦ-ВАК» було надано позику в сумі 32 820 грн., яку він за рахунок заробітної плати повертав щомісяця цьому товариству. Останні платежі (а.с. 14) були здійснені 02 липня 2010 р. - 3 040 грн., 05 вересня 2010 р. - 4 040 грн., 11 жовтня 2010 р. - 4 920 грн. (проставлена відмітка про остаточний розрахунок).

Ці обставини в суді апеляційної інстанції були визнані відповідачкою ОСОБА_4, а тому в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

01 листопада 2005 р. виконавчим комітетом Миколаївської міської ради видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_5

22 жовтня 2005 р. було зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_2.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 31 березня 2008 р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на майно в порядку спадкування від 10 грудня 2014 р. встановлено факт проживання однією сім'єю ОСОБА_2 та ОСОБА_5 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2008 по 2014 рік.

10 серпня 2007 р. ОСОБА_5 ? частку спірної квартири подарував ОСОБА_2 за договором даруванням, посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_5 помер, заповіту за життя ним складено не було.

Єдиним спадкоємцем ОСОБА_5 за законом першої черги є його мати ОСОБА_4, якій 21 січня 2016 р. державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину квартири АДРЕСА_1 після смерті її сина ОСОБА_5

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 вважала, що спірна квартира є спільної сумісною власністю її та ОСОБА_5, оскільки набута за спільні кошти за час перебування у шлюбі та проживання однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, а після відчуження за договором дарування ОСОБА_5 ? частини стала її особистою власністю.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За правилами статті 74 СК України (у редакції, чинній до 16 січня

2007 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Така правова позиція викладена у постанові від 08 червня 2016 р. Верховного Суду України у справі за № 6-2253цс15 і є обов'язковою для застосування судами України в силу ст. 360-7 ЦПК України.

Проте, у справі, яка переглядається, суд належним чином не врахував наведених положень закону та правової позиції.

Зокрема, суд, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, вважав доведеним на підставі пояснень свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11В, ОСОБА_6 факт спільного проживання її та ОСОБА_5 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 р. по жовтень 2005 р. та набуття ними у цій період у спільну сумісну власність спірної квартири.

З такими висновком суду погодитись не можна.

Виходячи з аналізу наведених вище положень закону та правової позиції Верховного Суду України, визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, фактів створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з урахуванням часу придбання спірного майна, джерела його набуття (кошти, за які таке майно було набуте).

Між тим, позивачкою не надано переконливих доказів, що з січня 2004 р. по жовтень 2005 р. вони з ОСОБА_5 мали сталі сімейні відносини, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та за рахунок спільної праці або спільних коштів здійснювали у цей період оплату на користь Дочірнього підприємства «Будівельне управління № 3» Відкритого акціонерного товариства транспортного будівництва «Одестрансбуд» за договором про дольову участь в будівництві 80 квартирного жилого будинку, розташованого в АДРЕСА_2.

Так, відомості щодо цих обставин (зокрема щодо наявності спільних коштів і проведення розрахунків із забудовником саме за рахунок таких коштів) відсутні у поясненнях свідків, на які посилався суд у рішенні. Будь-яких інших переконливих доказів щодо підтвердження фактів спільного проживання однією сім'єю та придбання спірного майна за рахунок спільних коштів майна позивачкою не надано.

За такого висновок суду про наявність підстав для задоволення позову щодо визнання факту проживання позивачки та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004 р. по жовтень 2005 р. є помилковим.

У зв'язку із викладеним також передчасним є висновок суду про те, що спірна квартира (в цілому) була набута позивачкою та ОСОБА_5 як спільне майно і перебувала у їхній спільній сумісній власності.

Статтею 57 СК України визначено майно, що відносить до особистою приватної власності дружини, чоловіка.

Зокрема таким майном є майно, набуте ними до шлюбу; майно, набуте ними за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуто ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) ( ст. 60 СК України).

Таким чином, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Такі правові позиції висловлені Верховним Судом України в поставах від 01 липня 2015 р. у справі № 6-612цс15 та від 16 грудня 2015 р. У справі № 6-2641цс15.

Статтею 62 СК України визначено, що якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок їх спільних трудових чи грошових затрат або другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Визначаючи правовий статус житла як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у постанові від 23 вересня 2015 р. у справі № 6-606цс).

З урахуванням встановлених обставин справи, викладених положень закону та правових позицій Верховного Суду України, колегія суддів приходить до таких висновків.

Свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 отримано ОСОБА_5 після реєстрації шлюбу з позивачкою - 01 листопада 2005 р.

Згідно умов договору із забудовником від 12 вересня 2005 р. залишок суми на день укладання цього договору, що підлягала сплаті ОСОБА_5, становила 32 820 грн.

Таким чином, до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 (22 жовтня 2005 р.) ОСОБА_5 сплатив на виконання договору із забудовником, виходячи з умов договорів від 28 липня 2004 р., 12 вересня 2005 р., наявних у справі квитанцій та пояснень сторін в суді, 36 775 грн. (69 160 грн. (повна вартість квартири) - 32 820 грн. (залишок суми відповідно до договору від 12 вересня 2005 р.) + 435 грн. (визначений договором від 12 вересня 2005 р. щомісячний платіж)), що становить 53% або 53/100 частки вартості спірної квартири. Оскільки позивачкою не доведено, що ці кошти були внесені нею та ОСОБА_5 за рахунок їх спільних коштів чи спільної праці під час проживання однією сім'ю, 53/100 частки спірної квартири були особистою приватною власністю ОСОБА_5

У період шлюбу та після його розірвання (як встановлено рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 10 грудня 2014 р. у період з 2008 по 2014 рік ОСОБА_5 та ОСОБА_2 проживали спільно як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, і ці обставини в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню) за рахунок спільних коштів позивачки та ОСОБА_5 (із заробітної плати ОСОБА_5Я.) відбувалося погашення позики, яка була витрачена для проведення остаточного розрахунку із забудовником.

Так, у період з 22 жовтня 2005 р. (дня укладання шлюбу) по 10 серпня 2007 р. (день укладання договору дарування ? частини квартири), що становить 22 місяця було сплачено 9 570 грн. (22 місяця х 435 грн.), тобто 14% вартості квартири і є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_2

За договором дарування від 10 серпня 2007 р. ОСОБА_2 набула в особисту приватну власність ? частку квартири АДРЕСА_1, в особистій власності ОСОБА_5 залишилось 3% або 3/100 частки квартири.

Між тим, як визнано сторонами в суді апеляційної інстанції, на той час ще існували зобов'язання з повернення коштів, узятих на підприємстві ОСОБА_5 для придбання вказаної нерухомості в сумі 22 815 грн. (69 150 грн. - 36 775 грн. - 9 570 грн.), що становить 33% від вартості квартири, і їх повернення проводились також за рахунок спільних коштів ОСОБА_5 та ОСОБА_2, а тому в силу положень ст. 62 СК України в цій частині квартира є спільною сумісною власністю цих осіб.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є вірними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

За такого в спільному майні ОСОБА_5 та ОСОБА_2, що становить 47% або 47/100 частки спірної квартири, кожному із співвласників належить по 47/200 частки квартири.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України).

Таким чином, до складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_5, входили 3/100 частки у праві власності на квартиру АДРЕСА_1, які належали йому на праві особистої приватної власності, та 47/200 частки цієї квартири як частина у праві спільної сумісної власності.

Позивачці у квартирі належить ? частина на підставі договору дарування та 47/200 частки як частина у праві спільної сумісної власності.

Таким чином, при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом склад спадкового майна було визначено невірно, тому що це свідоцтво в частині зазначення у спадковому майні 47/200 частин спірної квартири порушує права позивачки як власника цього майна.

Згідно статті 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених, законом.

Як роз'яснено в п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. №7 «Про судову практику у справах спадкування», відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути, в тому числі, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб.

З урахуванням викладеного за позивачкою слід визнати право власності на 47/200 частини спірної квартири, визнавши відповідно недійсним щодо визначення складу спадкового майна видане відповідачці свідоцтво про право на спадщину, та визначити, що спадковим майном є 53/200 часток квартири.

Таким чином, в силу положень пунктів 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду необхідно скасувати в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, ухваливши в цій частині нове рішення про відмову у позові, а в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на ? частину квартири та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом змінити, задовольнивши ці вимоги частково.

На підставі положень ст. 88 ЦПК України необхідно провести перерозподіл судових витрат, а тому додаткове рішення суду також підлягає зміні.

Так, як вбачається з матеріалів справи, позивачкою було заявлено три позовні вимоги, з яких дві - немайнового характеру (про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом) та одна - майнового характеру (визнання права власності на ? частину квартири).

З урахуванням ставок судового збору, які були встановлені на час звернення до суду на підставі ч.1, підпунктів 1, 2 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», позивачка мала сплатити за кожну з вимог немайнового характеру 551 грн. 20 коп. та 551 грн. 20 коп. за вимоги майнового характеру ( з урахуванням вартості спірного майна - ? частини квартири, що становить 30 516 грн. 50 коп.), а разом - 1 653 грн. 60 коп., тоді як нею було сплачено 1 378 грн. Тобто при зверненні до суду першої інстанції позивачкою було недоплачено 275 грн. 60 коп. судового збору за вимогу майнового характеру.

У зв'язку із відмовою в задоволенням вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю та частковим задоволенням вимог щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину з відповідачки на користь позивачки необхідно стягнути 551 грн. 20 коп. (за вимогу немайнового характеру) та частину судового збору пропорційно до задоволених вимог про визнання права власності на квартиру, що становить 259 грн. (47% від 551 грн. 20 коп.), а разом - 810 грн. 20 коп.

Також у зв'язку із частковим задоволенням майнових позовних вимог та частковою оплатою за майнові вимоги при зверненні до суду з позивачки в дохід держави слід стягнути 275 грн.60 коп. (551 грн. 20 коп. - 275 грн. 60 коп.).

У зв'язку із частковим задоволенням апеляційної скарги також підлягають розподілу судові витрати, сплачені ОСОБА_4 при зверненні з апеляційною скаргою.

Так, відповідачкою сплачено 1 818 грн. судового збору (по 606 грн. 32 коп. за кожну вимогу) у відповідності до положень підпункту 6 пункту 1 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір».

У зв'язку із задоволення вимог апеляційної скарги щодо позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та часткового задоволення вимог щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності з позивачки підлягає стягненню на корить ОСОБА_4 606 грн. 32 коп. та 321 грн. 35 коп. (53% задоволених вимог майнового характеру), а разом - 927 грн. 67 коп.

З урахуванням взаємозаліку стягнутих сум при розподілі судових витрат з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 необхідно стягнути 117 грн. 47 коп. (927 грн. 67 коп. - 810 грн. 20 коп.).

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2017 року в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 в період з 01 січня 2004 року по жовтень 2005 року відмовити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 15 березня 2017 року в іншій частині та додаткове рішення того ж суду від 20 квітня 2017 року змінити.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на ? частину квартири задовольнити частково.

Визнати недійсним в частині визначення складу спадкового майна свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видано ОСОБА_4 21 січня 2016 року державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори як спадкоємцю ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визначити, що спадщина, на яку видане це свідоцтво складається з 53/200 часки в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 47/200 частки в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 117 (сто сімнадцять) грн. 47 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави 275 (двісті сімдесят п'ять) грн. 50 коп. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

О.В. Локтіонова