Справа № 522/9767/17
Провадження № 2/522/7593/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 вересня 2017 року Приморський районний суд м. Одеси

у складі: головуючого судді Бойчука А.Ю.

при секретарі Іскрич В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ДП «Санаторій «ОСОБА_2» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», за участю третьої особи: ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» лікувально-оздоровчих закладів профспілок України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДП «Санаторій «ОСОБА_2» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», за участю третьої особи: ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» лікувально-оздоровчих закладів профспілок України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та просить стягнути з ДП «Санаторій «ОСОБА_2» ПраТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на його користь 26 260,1 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При цьому посилається на те, що був звільнений з посади адміністратора в ДП «Санаторій «ОСОБА_2» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця».

Відповідач не виплачував заробітну плату, починаючи з 08.08.2013 року по 27.02.2017 року та враховуючи положення ЗУ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», загальна сума компенсації, яка належить позивачу до виплати складає 124 172,01 гривень, а фактично було виплачено 97,912 гривень, за період з 01.08.2013 року по 06.04.2016 року. Вважає, що ДП «Санаторій «ОСОБА_2» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» повинно сплатити йому кошти за період затримки по виплаті заробітної плати за період з 06.04.2016 року по 27.02.2017 року в сумі, що складає 26 260,1 гривень.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Представник третьої особи в судовому засіданні просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 55 Конституції України права та свобод громадянина захищаються судом.

Згідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів.

Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України.

Судом встановлено, що позивач був звільнений з посади адміністратора в ДП «Санаторій «ОСОБА_2» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» 12.08.2014 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 серії АА №504175.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

На дату звільнення в ДП «Санаторій «ОСОБА_2» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» існувала заборгованість по виплаті позивачу заробітної плати за період з 08.08.2013 року по 12.08.2014 рік.

Відповідно до ст. ст. 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В тому разі, якщо причиною непроведення своєчасного розрахунку є спір між сторонами щодо розміру належних до виплати сум, вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування зачасзатримкирозрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Обчислення середньої заробітної плати у випадках виплати вихідної допомоги та в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати проводяться виходячи із середньої заробітної плати, встановлено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. (надалі «Порядок»).

Відповідно п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові №13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про працю» суд, установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку в разі звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації, суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступний після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не звільняє його від відповідальності.

Заочним рішенням суду від 06.04.2016 року було стягнуто з ДП «Санаторій «ОСОБА_2» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь позивача заробітну плату в сумі 19 400 гривень; середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 76 512 гривень та моральну шкоду в розмірі 2 000,00 гривень.

Позивач стверджує, що в порушення вимог ст. 116 КЗпП розрахунок по заробітній платі з ним було проведено не в день звільнення, а лише 27.02.2017 року на підставі вищезазначеного рішення суду та вважає, що ДП «Санаторій «ОСОБА_2» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» повинно сплатити йому кошти за період затримки по виплаті заробітної плати за період з 06.04.2016 року по 27.02.2017 року в сумі, що складає 26 260,1 гривень, між тим належних доказів на підтвердження даних фактів позивачем до суду не надано.

Всі питання щодо виконання рішення суду вирішуються на підставі Закону України «Про виконавче провадження».

Стаття 236 КЗпП України передбачає ступінь відповідальності підприємства, установи, організації за затримку виконання рішення суду, з боржника стягується середній заробіток або різниця в заробітку за весь час затримки.

Підставами для відповідальності роботодавця передбаченої ст.117 КЗпП України є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум та факт проведення з ним остаточного розрахунку. При наявності рішення суду про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності за ст.117 КЗпП України до фактичного розрахунку з працівником. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати середнього заробітку за час розрахунку при звільненні за весь період невиплати власником належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена у Постанові ВС України від 29.01.2014 року у справі 6-144ц-13.

Проте, на підтвердження вищезазначених обставин позивачем не надано належних доказів, а саме: копію виконавчого листа, який був виданий Приморським районним судом на виконання рішення суду від 06.04.2016 року, постанови про відкриття виконавчого провадження, також не надано доказів, які б підтверджували остаточний розрахунок відповідача з ОСОБА_1 для підтвердження періоду з якого повинен сплачуватися середній заробіток за час затримки розрахунку. Тобто, мають бути реальні докази того, що рішення суду не було виконано вчасно.

З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з ДП «Санаторій «ОСОБА_2» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на користь позивача 26 260,1 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки ОСОБА_1 не надано достатніх та належних доказів на підтвердження своїх вимог.

Згідно вимог статей 27, 28, 29, 30 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При поданні позовної заяви та протягом розгляду цивільної справи позивач та його представник не скористались своїми процесуальними правами та не надали до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування.

Відповідно до ст.10 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду та згідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а згідно ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до п. 25, 26 постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 № 2, під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів у порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно до ч.1 ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд звертає увагу на той факт, що позивачем до суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що він має право на стягнення з ДП «Санаторій «ОСОБА_2» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на його користь 26 260,1 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Виходячи з вищенаведеного, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими, недоведеними у судовому засіданні та такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись: ст. ст. 116, 117 КЗпП України, ст. ст. 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ДП «Санаторій «ОСОБА_2» ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», за участю третьої особи: ПраТ «Укрпрофоздоровниця» лікувально-оздоровчих закладів профспілок України про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку - відмовити.

Рішення може бути оскаржено, про що протягом десяти днів з дня проголошення подається апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу потягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: А.Ю. Бойчук