У х в а л а

03 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Охрімчук Л.І.,

Лященко Н.П.,

Сімоненко В.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и л а :

Вінницький міський суд Вінницької області рішенням від 07 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнив: визнав недійсним заповіт від 15 серпня 2012 року, складений ОСОБА_6

Апеляційний суд Вінницької області 05 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасував та ухвалив нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовив.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 15 березня 2017 року рішення апеляційної інстанції скасувала та залишила в силі рішення суду першої інстанції.

14 червня 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року з передбачених пунктами 1, 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підстав: неоднакового застосування судом касаційної інстанції частини першої статті 225 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності зазначеного судового рішення викладеному в постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах цієї норми матеріального права.

Обґрунтовуючи підставу подання заяви про перегляд зазначеного судового рішення, передбачену пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 серпня 2012 року, 25 грудня 2013 року та 19 березня 2014 року, в яких, на її думку, по-іншому застосовано вказану норму матеріального права. На підтвердження підстави, передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України, вона посилається на постанову Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження необхідно відмовити з огляду на таке.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є: неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Постановляючи ухвалу від 15 березня 2017 року, про перегляд якої подано заяву, суд касаційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки він вчинений особою у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Разом з тим у наданих заявницею для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ містяться висновки про відсутність правових підстав для визнання заповіту недійсним, оскільки:

- він вчинений особою, яка не мала фізичних вад, які б перешкоджали їй самій прочитати текст заповіту, тому відсутня була необхідність його посвідчення при свідках. При цьому волевиявлення заповідача було вільне та відповідало його внутрішній волі (ухвала від 17 серпня 2012 року);

- на час укладення правочину особа, яка його підписувала, усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. При цьому волевиявлення заповідача було вільне та відповідало його внутрішній волі (ухвала від 25 грудня 2013 року);

- на час укладення правочину особа, яка його підписувала, усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (ухвала від 19 березня 2014 року).

Отже, порівняння наведених судових рішень не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог.

У постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року, на яку також посилається заявниця, міститься правовий висновок про те, що відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент його вчинення вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним за нормами частини першої статті 225 ЦК України, суд повинен установити неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Таким чином, висновки суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, не суперечать викладеному в зазначеній постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норми матеріального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку про те, що в допуску справи до провадження Верховного Суду України необхідно відмовити.

Керуючись частиною другою статті 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а :

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним за заявою ОСОБА_4 про перегляд Верховним Судом України ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Л.І. Охрімчук

Н.П. Лященко

В.М. Сімоненко