Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2354/17 Головуючий у 1-й інстанції: Кофанов А.В.
Є.У.№ 314/2129/16-ц Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні власністю та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: Вільнянська державна нотаріальна контора Запорізької області, приватний нотаріус ОСОБА_9 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності, визнання недійсними та скасування свідоцтв про право на спадщину, скасування рішення та скасування державної реєстрації права власності,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 квітня 2017 року у справі,

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулися до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначали, що в порядку спадкування за заповітом після смерті їх матері набули право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, в якому проживає сім'я відповідачів. Посилаючись на те, що після смерті власника будинку відповідачі втратили право користування житлом, в добровільному порядку звільняти будинок не бажають, просили суд на підставі ст.ст.319,321,391 ЦК України усунути перешкоди у користуванні належним їм житловим будинком, а саме - зняти їх з реєстрації у цьому житловому будинку

Заперечуючи проти позову, у квітні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що спірний житловий будинок був спільною сумісною власністю її батьків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які перебували у зареєстрованому шлюбі між собою. Після смерті батька ОСОБА_10, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилася спадщина на 1/2 частку спірного житлового будинку, яку вона фактично прийняла, оскільки постійно проживала і була зареєстрована у спадковому будинку разом з матір'ю ОСОБА_11 аж до її смерті. Вважає, що фактично прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_10, а отже в порядку ст.529, 549 ЦК України ( в редакції закону на час відкриття спадщини) набула право власності на 1/4 частку житлового будинку. Посилаючись на зазначені обставини, просила суд встановити факт прийняття нею спадщини після смерті батька ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати за собою в порядку спадкування після нього право власності на 1/4 частку спірного житлового будинку ; визнати недійсними та скасувати видані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідоцтва про право власності на житловий будинок; скасувати рішення виконавчого комітету Вільнянської міської Ради № 171 від 09.10.2014 року щодо узаконення самовільних споруд на території будинку; скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок за позивачками.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_5 після її батька ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_5 в порядку спадкування після померлого батька ОСОБА_10 право власності на 1/4 частку житлового будинку АДРЕСА_2, що складається із: житлового будинку літ. «А», літньої кухні літ. «Б»; сараю літ. «В», вбиральні літ. «Д»; душу літ. «К»; вольєру літ. «Ж»; погреба з шийкою літ. «Пг»; намету літ. «ІІ»; водопроводу № 3; паркану № 4; замощення І.

Визнані недійсними та скасовані свідоцтво про право на спадщину за заповітом від ІНФОРМАЦІЯ_3, видане державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області (номер у спадковому реєстрі НОМЕР_1, бланк НОМЕР_2), яким посвідчено право власності ОСОБА_4 на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2; свідоцтво про право на спадщину за заповітом від ІНФОРМАЦІЯ_3, видане державним нотаріусом Вільнянськ державної нотаріальної/контори Запорізької області (номер у спадковому реєстрі НОМЕР_3, бланк НОМЕР_4), яким посвідчено право власності ОСОБА_3 на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 ті ОСОБА_4 подали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просять рішення суду скасувати та постановити нове, яким первісний позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі. В обґрунтування доводів про незаконність судового рішення зазначають, що ОСОБА_5 не прийняла спадщину після смерті батька, так як за домовленістю з батьками проживала в самочинно збудованому будинку під літ. «О», що підтвердили допитані судом першої інстанції свідки. Вважають, що відповідач пропустила строк позовної давності, а видані їм свідоцтва про право на спадщину на спірний будинок за заповітом є законними, оскільки єдиним власником будинку була їх мати, яка склала заповіт на їх користь.

ОСОБА_5 рішення суду першої інстанції не оскаржувала.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні у зв'язку з такими обставинами.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що спірний будинок був набутий батьками сторін в період шлюбу, а тому являвся їх спільною сумісною власністю. Після смерті батька ОСОБА_12, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилася спадщина на належну йому ? частку будинку. Оскільки відповідач постійно проживала і була зареєстрована в спадковому будинку, вона на підставі ст.ст.529, 549 ЦК України (в редакції закону на час відкриття спадщини) фактично прийняла спадщину і набула право власності на ? частку спірного житлового будинку. Іншу ? частку успадкувала вдова померлого - мати сторін ОСОБА_11 Зважаючи на те, що відповідач успадкувала ? частку спірного будинку, вимоги позивачів про усунення їм перешкод у користуванні житловим будинком задоволенню не підлягають.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

Сторони по справі є рідними сестрами, між ними виник спір з приводу спадкування житлового будинку, що залишився після смерті їх батьків.

Встановлено, що спірний будинок був збудований батьками сторін в період шлюбу за спільні кошти і по завершенню будівництва 16.04.1963 року матері сторін ОСОБА_11 було видано свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с.100-101, 135-137).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно із частиною першою Прикінцеві положення Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року

Згідно арт.25 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР в ред.1926 року, який діяв в момент будівництва будинку і видачі свідоцтва про право власності на нього від 16.04.1963 року, майно, яке набуло подружжя спільною працею під час шлюбу, вважається за належне обом із подружжя на засадах співвласності (арт. арт. 61-65 Цив. Кодексу УРСР) у рівних частках.

За положенням ст.22 КпШС України в ред.1969 року майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Сторони по справі не оспорювали, що спірний будинок був збудований їх батьками в період шлюбу і був їх спільною сумісною власністю.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько сторін ОСОБА_10 помер (а.с.36).

Спадкоємцями першої черги після його смерті була вдова померлого ОСОБА_11 і три доньки - сторони по справі.

Позивачки в установленому законом порядку спадщину після смерті батька не прийняли, до нотаріальної контори в шестимісячний строк з відповідною заявою не зверталися.

За довідкою сільської ради на час відкриття спадщини після ОСОБА_10 в спірному будинку проживали і були зареєстровані дружина померлого ОСОБА_11 і відповідачка ОСОБА_5

Відповідно до ч.1 ст.28 КпШС України в ред.1969 року, що діяв в момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_11, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Таким чином, після смерті ОСОБА_10 відкрилася спадщина, до складу якого увійшла 1/2 частка спірного житлового будинку. Заповіту спадкодавець не залишив, у встановлений законом 6-місячний строк його спадкоємці до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталися (а.с.44-52).

Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК УРСР в ред.1963 року, що діяв в момент відкриття спадщини, при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР в ред.1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

У спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини.

Встановивши, що на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_10 фактично прийняли спадщину дружина померлого ОСОБА_11 і його дочка відповідачка ОСОБА_5, які постійно проживали і були зареєстровані в спадковому будинку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідачка ОСОБА_5 довела належними доказами факт прийняття нею спадщини після батька як спадкоємцем першої черги за законом.

Так, позивачка ОСОБА_3, даючи пояснення суду, визнала, що на момент смерті ОСОБА_10 відповідачка ОСОБА_5 проживала у спірному житловому будинку разом із матір'ю; вона ж, ОСОБА_3, та інша позивачка ОСОБА_4, проживали окремо, із заявами про прийняття спадщини після смерті батька до нотаріальної контори не зверталися.

Допитані судом першо інстанції свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, які є сусідами спірного житлового будинку, підтвердили, що після смерті ОСОБА_10 відповідачка ОСОБА_5 проживала у будинку разом із ОСОБА_11, вела у будинку господарство та город, доглядала саму матір, яка через певний час за станом здоров'я не могла самостійно обслуговувати себе та будинок.

Із наданих відповідачкою ОСОБА_5 письмових доказів вбачається, що після смерті свого батька ОСОБА_10 вона була безперервно зареєстрована у спірному будинку та проживала у ньому (а.с.48; матеріали цивільної справи № 2-0805-672/2011, а.с.9-13), встановлювала у будинку газове обладнання та забезпечувала умови газопостачання (а.с.223-228), укладала відповідні договори щодо надання житлово-комунальних послуг (матеріали цивільної справи № 2-0805-672/2011, а.с.26-31), забезпечувала збереження документів з оплати цих послуг (а.с.229-254).

За вказаних обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_5 фактично вступила в управління спадковим майном після смерті свого батька і на підставі ст.529, 549 ЦК України набула право власності на його ? частку.

Судом першої інстанції дана правильна оцінка скарзі ОСОБА_18 на ім'я депутата міської ради і довідці останнього про те, що дочка її не доглядає (а.с.170-172). Відповідна довідка депутата складена з чужих слів, та не виключає факт прийняття ОСОБА_5 спадщини після смерті свого батька, оскільки події, про які йдеться у довідці, мали місце після 2001 року, тоді як предметом доказування зустрічних позовних вимог був факт проживання відповідачки у спадковому будинку протягом шести місяців після смерті батька.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 фактично проживала в літній кухні, яку самочинно перебудувала в окремий будинок, зазначений на плані під літ. «О», а тому спадщину після батька не прийняла, являються неспроможними.

Як встановлено судом першої інстанції, вказаний будинок був самовільною спорудою, збудований у дворі спірного будинку замість колишньої літньої кухні. За положенням ст. 105 УРСР ( в редакції закону на час самочинного будівництва) особи, що здійснили самочинне будівництво, не набувають права власності на нього. Зроблена третіми особами прибудова до належного громадянинові жилого будинку може створювати для них право власності на його частку лише за умов, що вона може бути об'єктом самостійного користування, власник будинку дав згоду на створення спільної власності, було одержано дозвіл виконкому місцевої ради на проведення прибудови та затверджено її проект.

Господарські будівлі, що знаходяться на земельній ділянці, виділеній для будівництва жилого будинку, є приналежністю останнього (ст.132 ЦК України).

Оскільки відповідач проживала в літній кухні з 1995 року, що являється приналежністю спадкового будинку, здійснювала її реконструкцію, продовжувала проживати в ній після відкриття спадини, вважається, що вона відповідно до ст.549 ЦК України прийняла спадщину після смерті свого батька.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.2 цієї ж статті, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.2 ст.321 ЦК України, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Виходячи зі змісту абз.7 ст.3, ст.ст.6, 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація особи за певною адресою може відбуватися при наявності у ній права на житло.

Оскільки ОСОБА_11 в порядку спадкування набула право власності на ? частку житлового будинку АДРЕСА_1, вона та члени її сім'ї мають право на реєстрацію у цьому будинку, у зв'язку з чим вимоги позивачок про скасування їх реєстрації у цьому будинку обгрунтовано залишені судом першої інстанції без задоволення.

Разом з тим, не можна погодитися в повній мірі з рішенням суду першої інстанції в частині повного визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за заповітом, виданих позивачкам на спірний житловий будинок кожній на його ? частку.

Визнаючи недійсними свідоцтва про права на спадщину за заповітом, видані ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Вільнянською державною конторою Запорізької області (а.с.113, 117), згідно яким за кожною із позивачок визнано право на спадщину на ? частку житлового будинку і земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що ці свідоцтва порушують право власності ОСОБА_5 на 1/4 частку цього житлового будинку і земельної ділянки.

Проте, повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна.

Як встановлено судом першої інстанції, мати сторін ОСОБА_11 померла ІНФОРМАЦІЯ_2. Спадкоємцями за заповітом всього майна померлої ОСОБА_11 є позивачки ОСОБА_3 і ОСОБА_19 в рівних частках кожна, які прийняли спадщину, подавши у нотаріальну контору відповідні заяви протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (а.с.67-76).

До складу спадкового майна увійшли ? частки спірного житлового будинку.

19 жовтня 2013 року Вільнянська державна нотаріально контора видала позивачка як спадкоємцям за заповітом свідоцтво про право на спадщину на заповітом на ? частку у спадщині, що складається із спірного житлового будинку і земельної ділянки під ним.

За положенням ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала право на спадкування, а також у інших випадках встановлених законом.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. 27 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо.

Таким чином, підставою для оспорювання свідоцтва про право на спадщину є порушення прав інших осіб у зв'язку з видачею такого свідоцтва.

Процесуальним законом встановлено обов'язок позивача підтвердити існування певних юридичних обставин, на які він посилається, належними та допустимим доказами, проте саме на суд покладається обов'язок кваліфікувати спірні правовідносини і застосувати відповідну їм норму права у своєму рішенні згідно до ст.215 ЦПК України.

За положенням ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Зважаючи на те, що до складу спадкового майна, що залишилося після смерті ОСОБА_11, увійшов не весь спірний будинок, а тільки його 3/4 частки, видані на ім'я позивачок свідоцтва про право на спадщину на підставі ст.ст.215,217,1301 ЦК України мають бути визнані недійсними частково - на 1/8 частку кожне свідоцтво, а не повністю, як помилково вважав суд першої інстанції

За вказаних обставин оскаржуване рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає зміні, а свідоцтва про право на спадщину підлягають визнанню недійсними на 1/8 частку спадкового майна кожне свідоцтво.

Доводи апеляційної скарги про пропуск ОСОБА_5 строку позовної давності є неспроможними.

Відповідно до ч. 2 ст.548 ЦК України (в редакції закону 1963 року) незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцю з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.257, 261 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З урахуванням цих положень закону, перебіг позовної давності слід обчислювати не раніше, аніж з дати отримання позивачками ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідоцтв про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_11, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_3. З поданих доказів вбачається, що до моменту отримання ними цих свідоцтв ніхто з них не оспорював прав ОСОБА_5 відносно її частини спірного житлового будинку як спадщини померлого батька, а так само не намагався вчиняти ніяких дій, які б реально порушували її права як власника цього майна; сама ОСОБА_5 тривалий час після смерті батька проживала у спірному житловому будинку, користувалася ним, та не зустрічала щодо цього заперечень з боку позивачок чи інших осіб. Зустрічний позов ОСОБА_5 був поданий у квітні 2016 року, тобто до спливу трирічного строку позовної давності. За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про дотримання відповідачкою строків позовної давності.

Керуючись ст. ст.307,309,313, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 13 квітня 2017 року по цій справі змінити, визнавши недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом від ІНФОРМАЦІЯ_3, видане державним нотаріусом Вільнянської державної нотаріальної контори Запорізької області (номер у спадковому реєстрі НОМЕР_1, бланк НОМЕР_2), яким посвідчено право власності ОСОБА_4 на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 і свідоцтво про право на спадщину за заповітом від ІНФОРМАЦІЯ_3, видане державним нотаріусом Вільнянськ державної нотаріальної/контори Запорізької області (номер у спадковому реєстрі НОМЕР_3, бланк НОМЕР_4), яким посвідчено право власності ОСОБА_3 на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_2 на 1/8 частку житлового будинку кожне свідоцтво. У зв'язку із чим вважати, що ОСОБА_3 та ОСОБА_20 за вищевказаними свідоцтвами залишається по 3/8 частці спірного житлового будинку кожній.

В іншій частині оскаржуване рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: