АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 липня 2017 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Усика Г.І.

суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.

при секретарі - Пузиковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2016 р. у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 р. ПАТ «Дельта Банк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки шляхом передачі йому у власність квартири АДРЕСА_1.

На обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 16.03.2012 р. між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 00016, відповідно до якого Банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію з встановленим лімітом у розмірі 160 000,00 грн. зі сплатою 22,90 % річних за весь час користування кредитом, на строк до 16.03.2017 р.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 16.03.2012 р. між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку Банку нерухоме майно - належну йому на праві власності квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 99, 8 кв.м.

02.12.2013 р. між ПАТ «Астра Банк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором ПАТ «Астра Банк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінив ПАТ «Астра Банк», як кредитора у зазначених зобов'язаннях і до нього перейшло право вимоги до боржників за кредитними та забезпечувальними договорами.

Справа №753/12357/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/4497/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Парамонов М.Л.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Усик Г.І.
Посилаючись на те, що позичальник належним чином не виконує умови кредитного договору, внаслідок чого у нього виникла заборгованість у розмірі 297 045,53 грн., з яких: по тілу кредиту 1 837 304,94 грн., відсотках - 66 643,96 грн., пеня - 39 974,70 грн., три проценти річних від простроченої заборгованості по тілу кредиту - 1 854,34 грн. та три проценти річних від простроченої заборгованості по відсотках - 1 267,58 грн., позивач просив у рахунок погашення зазначеної суми заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 99,8 кв.м.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26.07.2016 р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ «Дельта Банк» просив рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Зазначав, що відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції не звернув увагу на п.5.1 договору іпотеки, яким передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадках, якщо на момент настання терміну виконання основного зобов'язання, воно не буде виконано повністю, у випадку порушення графіку погашення суми кредиту (частини кредиту) та/або у разі несплати процентів (частини процентів) та комісії за обслуговування кредиту (частини комісії) відповідно до умов кредитного договору. При цьому іпотекодержатель має право звернути стягнення на весь предмет іпотеки, за своїм розсудом, та задовольнити за рахунок предмету іпотеки у повному обсязі усі вимоги, передбачені кредитним договором.

Вказував на те, що п. 5.7. договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки, в разі набуття іпотекодержателем права на таке звернення за вибором іпотекодержателя відбувається: за згодою сторін договору; за виконавчим написом нотаріуса; за рішенням суду.

Крім того суд не урахував, що відповідно до п.7.4. іпотечного договору ніщо із викладеного в цьому договорі не позбавляє іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким іншим способом, який не суперечить чи не буде суперечити на момент такого звернення законодавству України, а відтак вважав, що суд безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк».

В судовому засіданні представник ПАТ «Дельта Банк» просив задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав.

ОСОБА_1 в судове засідання не зЧявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належно.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.03.2012 р. між ОСОБА_1 та ПАТ «Астра Банк» укладено кредитний договір № 00016, згідно якого банк відкрив позичальникові відновлювальну кредитну лінію на строк по 16.03.2017 р. включно, встановивши кредитний ліміт у розмірі 160 000,00 грн., зі сплатою 22,90% річних.

04.07.2012 р. між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін та доповнень до зазначеного кредитного договору, яким збільшено кредитний ліміт до 217 000,00 грн.

16.03.2012 р. між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дудко Ю.А. 16.03.2012 р. за реєстровим № 920, відповідно до якого ОСОБА_1 передав у іпотеку Банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 99, 8 кв.м., житловою площею 59,60 кв. м.

З іпотечного договору убачається, що станом на 17.02.2012 р. ринкова вартість предмета іпотеки становить 1 024 600,00 грн., заставна вартість предмета іпотеки за домовленістю сторін становить 320 000,00 грн.

До укладення цього договору іпотекодавець повідомив іпотекодержателя, що передане в іпотеку майно є спільною сумісною власністю подружжя (п.2.6 договору).

Пунктом 5.7 договору визначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки у разі набуття іпотекодержателем права на таке звернення за вибором іпотекодержателя відбувається: за згодою сторін договору, за виконавчим написом нотаріуса або за рішенням суду.

Відповідно до договору купівлі-продажу прав вимоги від 02.12.2013 р. ПАТ «Астра Банк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло право вимоги за договором №00016 від 16.03.2012 р., укладеного між ПАТ «Астра Банк» та ОСОБА_1, у розмірі невиконаного зобов'язання 180 833,36 грн.

Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 03.06.2016 р. заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № 00016 від 16.03.2012 р. становить 297 045,53 грн., яка складається з заборгованості: за тілом кредиту - 187 304,94 грн., за відсотками 66 643,96 грн., пені - 39 974,70 грн., три проценти річних від простроченої заборгованості по тілу та процентам - 3 121,92 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк», суд першої інстанції виходив з того, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, які б передбачали передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку»), відсутні.

Такий висновок суду ґрунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Пунктом 5.1. передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадках, якщо на момент настання терміну основного зобов'язання, воно не буде виконано повністю, у випадку порушення графіку погашення суми кредиту (частини кредиту) та/або у разі несплати процентів (частини процентів) та комісії за обслуговування кредиту (частини комісії) відповідно до умов кредитного договору. При цьому іпотекодержатель має право звернути стягнення на весь предмет іпотеки, за своїм розсудом, та задовольнити за рахунок предмету іпотеки у повному обсязі усі вимоги, передбачені кредитним договором.

Згідно п. 5.2 іпотечного договору, у разі порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором та (або) зобов'язань за цим договором, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю, письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у строк, що не перевищує 30 робочих днів з моменту отримання вимоги та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель має право розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до п. 5.4 вказаного договору іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки також у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем в строк, встановлений кредитним договором обов'язку достроково повернути кредит та виконати інші зобов'язання за кредитним договором згідно умов та в порядку передбаченому кредитним договором.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором, 15.06.2015 р. ПАТ «Дельта Банк» направило йому лист-вимогу від 12.06.2015 р. № 31.4-08/1847/2015 яким повідомило, що він не виконує зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого станом на 03.06.2015 р. наявна прострочена (поточна) заборгованість у розмірі 150 612,49 грн. та роз'яснило, що у разі незадоволення цієї вимоги Банк буде вимушений захищати свої майнові права шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса або звернення до суду з вимогою про примусове стягнення боргу на загальну суму заборгованості за кредитним договором, яка станом на 03.06.2015 р. становить 297 045,53 грн.

Вимога ПАТ «Дельта Банк» щодо дострокового повернення кредитних коштів, відсотків за їх користування та інших платежів, ОСОБА_1 не виконана.

Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частинами 1, 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

При цьому згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч.1 ст. 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналіз положень статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотеко держателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №6-2457цс16 від 02.11.2016 року.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав відсутності укладеного між сторонами договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, суд першої інстанції не звернув увагу нап. 7.4. іпотечного договору, яким передбачено, що ніщо з викладеного в цьому договорі не позбавляє іпотекодержателя права звернути стягнення на предмет іпотеки будь-яким іншим способом, який не суперечить чи не буде суперечити на момент такого звернення законодавству України не є переконливим, оскільки за своїм правовим змістом зазначений пункт не є відповідним застереженням, а відсилає до положень діючого законодавства.

Ураховуючи наведене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимоги ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, не ґрунтується на умовах договору іпотеки та положеннях ст.ст. 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку».

Доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відхилити, а заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 липня 2016 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подання до цього суду касаційної скарги.

Головуючий: Судді: