У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Трініті-БС» про визнання договору оренди недійсним; за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Трініті-БС» до ОСОБА_3 про визнання права власності, за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Трініті-БС» на рішення апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що 24 січня 2013 року він та товариство з обмеженою відповідальністю «Трініті-БС» (далі - ТОВ «Трініті-БС») уклали договір оренди нерухомого майна, за яким відповідач зобов'язувався передати в строкове платне користування нежитлову будівлю, загальною площею 2 052,4 кв. м, розташованою за адресою: АДРЕСА_2 та нежитлову будівлю, загальною площею 2 100 кв. м, розташованою за адресою: АДРЕСА_1

У пункті 1.3. укладеного договору відповідач зазначив, що гарантує, що він володіє та користується вищезазначеними нежитловими будівлями на законних підставах, нерухоме майно належить йому на праві власності, вільне від прав і зобов'язань третіх осіб, у спорі, під арештом не перебуває, не є предметом застави (іпотеки) та будь-якого іншого обтяження.

ОСОБА_4 зазначав, що на момент підписання договору оренди відповідач не надав для ознайомлення документи, на підтвердження права власності на орендоване нерухоме майно, мотивуючи це тимчасовою відсутністю останніх, та зобов'язався, відповідно до п. 1.2 договору, надати належним чином завірені копії цих документів протягом п'яти днів. Однак, при зверненні з відповідним проханням до відповідача, останній відмовився надавати документи.

Позивач вважав, що такими діями відповідача були порушені його права, оскільки відповідач не мав законних прав для передавання нежитлових приміщень у оренду, а тому просив позов задовольнити та визнати договір оренди недійсним.

У квітні 2013 року ТОВ «Трініті-БС» звернулося до суду із указаним вище зустрічним позовом, посилаючись на те, що з 2 вересня 2004 року орендує у регіонального відділення фонду державного майна по м. Києву нерухоме майно, площею 599,91кв. м, розміщене за адресою: АДРЕСА_2, з метою розміщення спортивного закладу. Згодом товариство вирішило побудувати за власні кошти допоміжну нежитлову будівлю для розміщення тенісних кортів, у зв'язку із чим 26 вересня 2011 року уклало з товариством з обмеженою відповідальністю «Агенція торгівлі технічними тканинами» (далі - ТОВ «Агенція торгівлі технічними тканинами») договір підряду № 26-09, за яким підрядник зобов'язався своїми силами виконати роботи по проектуванню, виготовленню, доставці та монтажу металоконструкції з подвійним тентовим накриттям за адресою: АДРЕСА_2, а замовник зобов'язався прийняти та оплатити виконані роботи, загальна вартість яких, відповідно до п. 2.1 договору становила 173 228 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Трініті-БС» посилалося на те, що договір підряду був виконаний сторонами у повному обсязі, будівля збудована за його кошт, а тому він набуває на неї право власності на підставі ст. 331 ЦК України і вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 Відповідно до висновку судово-будівельної технічної експертизи від 22 лютого 2013 року № 1368 будівництво нежитлової будівлі проведено з дотриманням державних будівельних норм і правил. Побудована нежитлова будівля є капітальною спорудою. Технічний стан та будівельна готовність будівлі відповідають вимогам нормативної документації в галузі будівництва. Будівельна готовність будівлі становить 100 %. За технічним станом будівля за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 2 052,4 кв. м, придатна до експлуатації. Проте відсутність правовстановлюючих документів унеможливлює реєстрацію права власності та порушує його право, як власника розпоряджатися належним майном.

Таким чином, ТОВ «Трініті-БС» просило позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 25 квітня 2013 року позов ОСОБА_4 та зустрічний позов ТОВ «Трініті-БС» задоволено частково. Визнано недійсним договір оренди, укладений між ТОВ «Трініті-БС» та ОСОБА_4 від 24 січня 2013 року в частині передачі ТОВ «Трініті-БС» в оренду нежитлової будівлі, загальною площею 2 100,0 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. Визнано право власності за ТОВ «Трініті-БС» на нежитлову будівлю, загальною площею 2 052,4 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2. У решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 березня 2014 року задоволено заяву ТОВ «Трініті-БС» про виправлення описки. Внесено виправлення у мотивувальну та резолютивну частини рішення суду та визначено, що загальна площа нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 становить 1 925,7 кв. м.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року рішення районного суду скасовано в частині задоволення зустрічного позову ТОВ «Трініті-БС» та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ТОВ «Трініті-БС» відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ТОВ «Трініті-БС» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково зустрічний позов ТОВ «Трініті-БС», з урахуванням положень ст. ст. 316, 317, 321, 328, 392 ЦК України, виходив із того, що належність ТОВ «Трініті-БС» на праві власності нежитлової будівлі по вул. Уманській, 47б у м. Києві підтверджується виконаним договором підряду від 26 вересня 2011 року, актом приймання-передачі від 30 січня 2012 року, локальним кошторисом № 2-1-1 та висновком судово-будівельної технічної експертизи від 22 лютого 2013 року № 1368.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення районного суду в частині задоволення вимог зустрічного позову та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ТОВ «Трініті-БС», виходив із того, що ТОВ «Трініті-БС» не було надано суду доказів отримання необхідної та дозвільної документації для будівництва нежитлового приміщення, а також документів, які б підтвердили закінчення будівництва та введення його у встановленому законом порядку в експлуатацію. Спірне нерухоме майно є самочинним будівництвом і право власності на яке за рішенням суду визнаватися не може.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що 2 вересня 2004 року між регіональним відділенням фонду державного майна України по м. Києву та ТОВ «Трініті-БС» укладено договір оренди № 953 нерухомого майна, за умовами якого орендодавець - регіональне відділення фонду державного майна України по м. Києву передає, а орендар - ТОВ «Трініті-БС», приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно, площею 599,91 кв. м, розміщене за адресою: АДРЕСА_2, що знаходиться на балансі Київської дистанції цивільних споруд і водопостачання державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-західна залізниця» з метою розміщення спортивного закладу строком до 2 серпня 2005 року включно.

Відповідно до п. 10.5 вказаного договору у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору після закінчення строку його чинності протягом одного місяця, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором, з урахуванням змін у законодавстві на дату продовження цього договору.

26 вересня 2011 року між ТОВ «Трініті-БС» та ТОВ «Агенція торгівлі технічними тканинами» укладено договір підряду № 26-09, за умовами якого підрядник зобов'язався своїми силами виконати роботи по проектуванню, виготовленню, доставці та монтажу металоконструкції з подвійним тентовим накриттям за адресою: АДРЕСА_2, а замовник зобов'язався прийняти та оплатити виконані роботи, загальна вартість яких, відповідно до п. 2.1 договору, становила 173 228 грн.

Актом прийому-передачі від 30 січня 2012 року підтверджено передачу ТОВ «Агенція торгівлі технічними тканинами» ТОВ «Трініті-БС» виготовлення, доставку та монтаж металоконструкції з подвійним тентовим покриттям на фундаменті замовника.

Згідно із висновком експертного будівельно-технічного дослідження від 22 лютого 2013 року № 1368, нежитлова будівля за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 2 052,4 кв. м, є капітальною спорудою, ступінь будівельної готовності становить 100 %, за технічним станом придатна до експлуатації.

Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Крім того, у п. 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз'яснено, що власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (ч. 2 ст. 375 ЦК України), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (ч. 5 ст. 376 ЦК України).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, судом апеляційної інстанції не було звернуто уваги та не надано оцінки доводам представника ТОВ «Трініті-БС» про те, що позивач за зустрічним позовом отримав дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо передачі ТОВ «Трініті-БС» земельної ділянки для експлуатації та обслуговування будівлі спортивно-оздоровчого призначення, на якій розташована нежитлова будівля по АДРЕСА_2 разом з планом-схемою, у якій зазначено, що земельна ділянка, яка планувалась до передачі в оренду знаходиться під будівлею, перебуває у власності ТОВ «Трініті-БС» і жодним чином не зачіпає споруду басейну плавального наливного, ані будівлю павільйону плавального басейну, які знаходяться поряд по АДРЕСА_3

Після розроблення проекту землеустрою ТОВ «Трініті-БС» погодило проект, внаслідок чого 29 вересня 2016 року Київською міською радою прийнято рішення № 104/1108 про передачу ТОВ «Трініті-БС» в оренду на 15 років земельної ділянки площею 0,2890 га для експлуатації та обслуговування будівлі спортивно-оздоровчого призначення по вул. Уманській, 47б у м. Києві.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до свідоцтва про право власності від 22 травня 2014 року № САМ 040187 ТОВ «Трініті-БС» є власником нежитлової будівлі (літ. «Б»), тенісний корт загальною площею 1 925,7 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_2. Власником нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 є держава в особі Міністерства інфраструктури України. Таким чином, майно публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», за апеляційною скаргою якого суд апеляційної інстанції скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову, та майно ТОВ «Трініті-БС» знаходиться на сусідніх земельних ділянках, а тому суду апеляційної інстанції також слід обґрунтувати, яким чином ухвалене судом першої інстанції рішення порушує права та обов'язки публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Також суд апеляційної інстанції не звернув уваги на наявність у матеріалах справи копії декларації про готовність об'єкта до експлуатації, зареєстрованої в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві 27 лютого 2014 року № КВ 6.

Таким доводам суд апеляційної інстанції оцінки не надав, відповідних висновків не зазначив. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки та також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди повинні надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Трініті-БС» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик