Провадження №22-ц/784/1800/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 490/116/15-ц Головуючий І інстанції Батченко О.В.
Провадження № 22-ц/784/1800/17 Доповідач Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 вересня 2017 року Судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

за участю секретаря Гавор В.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2015 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк (далі - ПАТ КБ) «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2014 року ПАТ «КБ «Надра» звернувся до суду з даним позовом, в якому посилався на те, що 24.01.2008 р. між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 укладено договір «Автопакет» № 25/П/19/2008-840, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності, грошові кошти в сумі 31188 доларів США зі сплатою 13 % річних, строком до 24.01.2015 р. У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе обовязків, станом на 14.05.2014 року утворилась заборгованість в сумі 38669,92 доларів США, яка складається з: 24542,03 доларів США - заборгованість за кредитом; 14127,89 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків; 3894,53 доларів США, що еквівалентно 45817,28 грн. пеня за прострочення сплати кредиту; 3118,80 доларів США, що еквівалентно 36691,19 грн. - штраф за порушення умов кредитного договору. На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за договором «Автопакет» № 25/П/19/2008-840 від 24.01.2008 р. в сумі 38669,92 доларів США та 82508,47 гривень, а також судові витрати.

20 листопада 2015 року заочним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва позов ПАТ КБ «Надра» задоволено. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за договором «Автопакет» № 25/П/19/2008-840 від 24 січня 2008 року в сумі 28 669 доларів США 92 цента та 82 508 грн. 47 коп., з яких 24542,03 доларів США - заборгованість за кредитом; 14127,89 доларів США - заборгованість по сплаті відсотків; 3894,53 доларів США, що еквівалентно 45817,28 грн. пеня за прострочення сплати кредиту; 118,80 доларів США, що еквівалентно 36691,19 грн. - штраф за порушення умов кредитного договору.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра» відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

До судового засідання учасники процесу не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Приймаючи рішення по справі, суд виходив з того, що 24 січня 2008 року між ВАТ «Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 укладений договір «Автопакет» № 25/П/19/2008-840, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 31188 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,00 % річних. На виконання своїх зобов'язань позивач перерахував відповідачу вказану суму. В свою чергу, відповідач належним чином умови договору не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість за тілом кредиту та відсотками.

Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно бути виконано належним чином та в установлений строк, згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплатити відсотки, а в силу ст. 551 ЦК України Банк набув права на стягнення з відповідача неустойки. На підставі ч. 2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту.

Тому суд дійшов висновку що з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором «Автопакет» № 25/П/19/2008-840 від 24 січня 2008 року в сумі 28 669,92 долара США та 82 508,47 грн.

Проте, до такого висновку суд першої інстанції дійшов з порушенням норм процесуального права, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, відкриваючи 21.01.2015р. провадження по справі суд вважав, що дана справа підсудна Центральному районному суду м. Миколаєва, оскільки позивачем в позовній заяві було зазначено, що боржник проживає за адресою АДРЕСА_1. При цьому в порушення вимог ч. 3 ст. 122 ЦПК України, яка передбачає, що у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому ЦПК України, вказана фізична особа, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи, не звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання відповідача щодо надання інформації про його зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи на час звернення до суду.

Після відкриття провадження справа декілька разів призначалася до розгляду в судовому засіданні, але по суті не розглядалася. 30 жовтня 2015р. ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням, в якому повідомив суд, що відповідач знятий з обліку та за адресою- АДРЕСА_1 не проживає. На підтвердження даного звернення ним була надана довідка про зареєстрованих осіб за вказаною адресою. Після цього, суд не встановивши ні останнє зареєстроване, ні фактичне місця проживання відповідача на час розгляду справи судом, продовжив розгляд справи та 20.11.2015р. виніс заочне рішення, яке є предметом апеляційного перегляду по даній справі.

В той же час із наданих відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення доказів вбачається, що рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2011 року відповідач визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_2, так як з 2003 року в ній фактично не проживає, а 24.10.2007р. придбав квартиру у АДРЕСА_3. Із довідки КП житлового і комунального господарства Вишгородської міської ради № 528 від 23.03.2016р. вбачається, що він з 31.07.2012р. зареєстрований за даною адресою. Також надані відповідачем докази свідчать про те, що позивач в 2012р. вже звертався до суду з позовом до відповідача і тоді було встановлено, що відповідач проживає в м. Вишгороді, що підтверджується ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 04.10.2012р. Отже, позивачу на час звернення до суду з позовом по даній справі було відомо місце проживання відповідача. Не зважаючи на це, він, звертаючись до суду з позовом в 2015р. знову зазначив місце проживання відповідача, яке було зазначено в документах на видачу кредиту.

Вказані вище обставин в їх сукупності призвели до порушення судом вимог щодо визначення підсудності справи.

Аналізуючи зазначені обставини, колегія суддів враховує також те, що здійснення правосуддя судом, встановленим законом, поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й дотримання таким судом норм, що регулюють його діяльність. Так, у Рішеннях Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року та у справі «Верітас проти України» від 13 листопада 2008 року було визнано перевищення повноважень Верховним Судом України, оскільки згідно зі статтею 111 ГПК України Верховний Суд України, скасувавши постанову Вищого господарського суду України, міг або повернути справу на новий розгляд до нижчого суду, або ж припинити провадження у справі. Натомість він залишив у силі постанову Апеляційного суду, а такі дії не були передбачені ГПК України. На думку Європейського суду з прав людини, перевищивши свої повноваження, які були чітко викладені у ГПК України, Верховний Суд України у зазначених справах не може вважатися «судом, встановленим законом» у значенні пункту 1 статті 6 Конвенції відносно оскаржуваного провадження. У рішенні по справі Кембелл і Фелл проти Сполученого Королівства від 28 червня 1984 року Європейський суд з прав людини відзначив, що суд не обовязково повинен розумітись як юрисдикція класичного типу, інтегрована в загальну судову систему держави. Проте необхідно, щоб ці органи були створені на підставі закону та володіли деякими основоположними рисами: незалежністю від виконавчої влади і сторін, достатнім строком повноважень та такою процедурою розгляду справ, яка б давала гарантії законності в кожному конкретному випадку.

В Україні прийнята більш вузька концепція суду, право на доступ до якого гарантоване ст. 55 Конституції України. Вихідні положення вітчизняного законодавства щодо побудови судової системи в Україні визначені у Розділі VIII Конституції України «Правосуддя». Відповідно до ст. 124 Основного Закону: правосуддя в Україні здійнюється виключно судами. Делегування їхніх функцій, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Причому юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, тобто юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з конституційними положеннями, у Законі України «Про судоустрій і статус суддів» визначено правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні, систему судів загальної юрисдикції і загальний порядок забезпечення діяльності судів та інші питання судоустрою і статусу суддів. Цим Законом, зокрема, закріплено положення щодо права на повноважний суд (ст. 8), відповідно до якого ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Вказана норма зявилась саме завдяки впливу ст. 6 Конвенції, відповідно до якої в поняття «суд, встановлений законом», входить лише той суд, до підсудності якого віднесений розгляд тієї чи іншої справи.

Питання підсудності регулюються відповідними процесуальними кодексами. Зокрема, підсудність цивільних справ визначається відповідно до ст.ст. 107-117 ЦПК України. Встановивши загальні правила підсудності, законодавець, разом з тим, передбачив обставини, за яких участь судді у справі, віднесеної до компетенції, недопустима, зважаючи на неможливість забезпечити неупередженість суду. Отже, принцип законного судді є фундаментом правил підсудності, він являє собою суттєву гарантію правосуддя, забезпечення прав і свобод людини, відіграє роль судоустрійної засади, через його реалізацію досягається виконання завдань судочинства.

Зазначене розуміння принципу законного судді охоплюється також положеннями права на повноважний суд та включається до закріпленої у міжнародно-правових актах засади здійснення правосуддя судом, встановленим законом. Таким чином, є всі підстави розглядати як принцип організації судової влади і судочинства в Україні здійснення правосуддя судом, встановленим законом. Вимога розгляду справи судом, встановленим законом, передбачає здійснення правосуддя спеціально створеним згідно з законом юрисдикційним органом судом, який уповноважений на підставі норм вирішувати питання у межах його компетенції.

Таким чином, комплексне поняття «належний суд» включає в себе дві складові: суд як орган судової системи та суд як суддя чи декілька суддів, що становлять його склад. Тобто, належний суд у розумінні належного судового органу може бути позначений поняттям «компетентний суд», що використовується у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, чи поняттям «повноважний суд», що застосовується Законом України «Про судоустрій і статус суддів». У словнику ОСОБА_3 під компетенцією розуміється коло повноважень, прав; компетентний той, що володіє компетенцією. Зважаючи на те, що повноваження становлять собою зміст компетенції, поняття «компетентний суд» та «повноважний суд» є практично ідентичними. Проте, враховуючи також і те, що поняття «компетенція» є більш широким, доцільнішим є використання терміну «компетентний суд», під яким розуміється суд, наділений компетенцією розглянути ту чи іншу справу. Саме у такому розумінні та лише єдиний раз вживається поняття «належний суд» у ЦПК України: «Якщо суддя, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, встановить, що справа не підсудна цьому суду, заява повертається позивачеві для подання до належного суду, про що постановляється ухвала». Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що належним (компетентним) судом буде той суд, якому, відповідно до вимог чинного законодавства, підсудна певна справа.

Таким чином, компетентний суд є не окремим абстрактним поняттям, а набуває свого значення лише стосовно розгляду та вирішення певної справи чи категорії справ, підсудних цьому судові, саме тих справ, на які поширюється юрисдикція цього суду. Отже, компетентним судом є орган судової системи держави, наділений компетенцією здійснювати правосуддя (юрисдикцією) у справах, що відповідно до закону йому підсудні. Відповідно правом особи на компетентний суд є її нічим не обмежене та безумовне право звернутися до того суду судової системи держави, який наділений відповідною компетенцією щодо розгляду підсудної йому справи.

Системний аналіз наведеного свівдчить про те, що розгляд справи судом з порушенням правил підсудності, свідчить про те, що справа розглянута некомпетентним (неповноважним) судом.

Розгляд і вирішення справи неповноважним судом (ст. 309 ч. 1 п. 4 ЦПК України) є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Таким чином, рішення суду слід скасувати та ухвалити нове рішення. При цьому колегія суддів враховує те, що згідно п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільнихз справ в апеляційному порядку» апеляційний суд за наявності підстав, передбачених статтею 309 ЦПК, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення або змінює його й не має права передавати із цих підстав справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Тому вимоги відповідача про передачу справи за підсудністю до Вишгородського районного суду не можуть бути задоволені апеляційним судом на стадії апеляційного провадження.

Приймаючи рішення по справі, колегія суддів виходить з того, що згідно матеріалів справи, 24 січня 2008 року між відкритим акціонерним товариством Комерційний банк «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_1 було укладено договір «Автопакет», відповідно до умов якого Банк надав відповідачу 31 188 доларів США ( п.1.1), зі сплатою 13% річних ( п.1.1.3.1) на строк (п.1.1.4) до 24 січня 2015 року (а.с. 4-7). Підставою для укладання вказаного договору була анкета-заява ОСОБА_1 на отримання кредиту в розмірі 34 654 доларів США на купівлю автомобіля за програмою «Автопакет», яка заповнена власноручно останнім (а.с. 13). Згідно п.2.1 кредитного договору надання кредиту та коштів в рамках ліміту кредитної лінії проводиться шляхом видачі готівки позичальнику через касу банку при наявності належним чином оформленої заяви на видачу готівки, сума у якій визначена в іноземній валюті долар США, перерахування коштів за реквізитами, вказаними позичальником, чи перерахуванням коштів на поточний рахунок позичальника. Пунктом 2.2.1 кредитного договору передбачено, що повернення кредиту та сплата відсотків за користування коштами здійснюється безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на поточний рахунок №2372 шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу, розмір якого також визначено в іноземній валюті та складає 765 дол.США.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам визначити умови такого договору. Кредитний договір між сторонами був укладений з урахуванням волевиявлення апелянта, оскільки підписи на договорі є доказом того, що сторони погодилися з його умовами, в тому числі і з валютою кредитування.

Таким чином, валютою кредиту відповідно до умов зазначеного кредитного договору є долар США.

Отримання ОСОБА_1 24 січня 2008 року за кредитним договором саме 31 188 доларів США підтверджується заявою на видачу готівки № 3 від 24.01.2008р., в якій стоїть підпис відповідача про отримання вказаної суми та зазначено реквізити його паспорту, який було предявлено одержувачем коштів (а.с. 12). Дані обставини не спростовані відповідачем належними та допустимими доказами по справі.

Зазначене свідчить про те, що позивач виконав свій обовязок по наданню кредиту в іноземній валюті. В подальшому фактичне перерахування їх до торгової організації за бажанням клієнта могло відбутися як в іноземній валюті, так і в еквіваленті до неї.

Лист СП ТОВ «Автомобільний дім Україна» від 15.07.2016р. про те, що придбаний відповідачем автомобіль «Dodge Calider 2.0 було реалізовано за 175000грн., а також про те, що за автомобіль було сплачено в національній валюті за безготівковими оплатами, не спростовує зазначених вище обставин щодо видачі банком відповідачу коштів в іноземній валюті, які відбувалися до перерахування коштів торгуючій організації.

Отже, доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, щодо не встановлення валюти, в якій банк виконав своє зобовязання за кредитним договором, а отже, про відсутність підстав для визначення цього договору як валютного, спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України). Згідно зі статтею 2 Закону України від 7 грудня 2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент.Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків з розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.Статтею 5 ДекретуКабінету Міністрів України від 19 лютого1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України (далі НБУ). Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету.Крім того, Національним банком України на виконання положень статті 11 Декрету прийнято Положення. Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Відповідно до розяснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет). Отже, якщо в кредитному договорі виконання зобовязання визначено у вигляді грошового еквіваленту в іноземній валюті (стаття 533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобовязання (у банку-отримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України (стаття 5 Декрету), суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті.

На момент видачі кредиту позивач мав Банківську ліцензію № 21 від 23.08.2002р.(а.с.17), Дозвіл № 21-2 та Додаток до дозволу № 21-2 від 04 листопада 2005р. ( а.с.18-19), видані НБУ, що надавали йому право виконувати банківські операції, передбачені ст. 47 Закону України «Про банки і бінківську діяльність», в тому числі зазначені в п.3 ч.1 ст. 47 Закону, а саме: розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик ( згідно ст.2 цього Закону, коштами є гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент).

Такий же правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року в справі № 6 - 1680цс15 та від 24 вересня 2014 року № 6-145цс14.

За таких обставин посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що у позивача згідно тексту рішення суду не було Банківської ліцензії та письмового дозволу НБУ, що надавали йому право виконувати банківські операції, передбачені ст. 47 Закону України «Про банки і бінківську діяльність», а також на те, що суд не перевірив їх наявність не відповідають матеріалам справи.

Згідно п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК.

З урахуванням викладеного позовні вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотків в іноземній валюті ( долар США) відповідають матеріалам справи та вимогам зазначеного вище законодавства, яке регулює спірні правовідносини, що виникли між сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе обовязків, станом на 14 травня 2014 року утворилась заборгованість в сумі 38 669,92 доларів США, яка складається з: заборгованості за кредитом 24 542,03 доларів США; заборгованості по сплаті відсотків 14 127,89 доларів США; пені 3 894,53 доларів США, що еквівалентно 45 817 грн. 28 коп. та штрафу 3 118,80 доларів США, що еквівалентно 36 691 грн. 19 коп. ( по курсу НБУ гривні до долара США на час звернення до суду - 11,7645). Зазначене підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 8-9). При цьому пеня вирахувана з розрахунку подвійної облікової ставки НБУ.

Згідно п.5.1 кредитного договору, у разі прострочення позичальником строрку сплати мінімальних необхідних платежів по погашенню кредиту, позичальник сплачує Банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НацБанку України, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобовязання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобовязання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобовязання.Оскільки виконання договірних зобовязань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, а умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті з переведенням її в національну за курсом, установленим НБУ на час розрахунку.

Позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, у тому числі пені, наведений в іноземній валюті з переведенням її в національну за курсом, установленим НБУ на час розрахунку. Такий розрахунок є правильним та узгоджується з вимогами частини другої статті 192, частини третьої статті 533 ЦК України та статті 5 Декрету.

Саме про таке застосування зазначених норм права йде мова в тексті постанови Верховного Суду України від 15 травня 2017р.

Крім того, згідно п.5.2 кредитного договору, позичальник сплачує Банку штраф в розмірі 10% від суми кредиту у разі порушення, в тому числі і за порушення вимог п. 4.3.7 цього договору.

Пунктом 4.3.7 кредитного договору визначено, що позичальник зобовязаний протягом двох робочих днів повідомляти Банк про зміну адреси, місця роботи і інших обставин, що можуть вплинути на виконання зобовязання за цим договором, з наданням відповідних документів, що їх підтверджують.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 31 жовтня 2011 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області 04 жовтня 2012 року, ОСОБА_1 визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_4 (а.с. 45-46) та 31 липня 2012 року зареєстрований та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 47).

Між тим, про зміну місця свого проживання, в порушення п. 4.3.7 кредитного договору, ОСОБА_1 банк не повідомив, що свідчить про порушення відповідачем вимог п. 4.3.7 кредитного договору, що в свою чергу є підставою для нарахування та стягнення з нього штрафу, передбаченого п. 5.2 кредитного договору у розмірі 10% від суми кредиту, що становить 3 118,80 доларів США ( еквівалентно 36 691 грн. 19 коп. ( по курсу НБУ гривні до долара США на час звернення до суду - 11,7645).

Приймаючи остаточне рішення по справі, колегія суддів враховує також положення ст.549 ЦК України про те, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами договору «Автопакет», а саме у п. 5.1. передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за прострочення позичальником строку сплати мінімальних необхідних платежів по погашенню кредиту/кредитної лінії, внаслідок чого нарахування банком пені відбувається в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, за кожен день прострочення, а у п. 5.2. договору «Автопакет» визначено, що при порушенні позичальником вимог пп. 4.3.1., 4.3.2., 4.3.7., 4.3.9., 4.3.10. цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10 % від суми кредиту, визначеної у п. 1.1. цього договору за кожен випадок.

Враховуючи вищевикладене штраф і пеня дійсно є одним видом цивільно-правової відповідальності, але відповідно до умов кредитного договору вони застосовуються за різні порушення умов кредитного договору ( пеня- за за прострочення позичальником строку сплати мінімальних необхідних платежів по погашенню кредиту/кредитної лінії, а штраф- за невиконання вимог п.4.3.7., який передбачає обовязок позичальника протягом двох робочих днів повідомляти Банк про зміну адреси, місця роботи і інших обставин, що можуть вплинути на виконання зобовязання за цим договором, з наданням відповідних документів, що їх підтверджують),тому їх одночасне застосування не свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

В правовій позиції, висловленій в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15, йшла мова про неможливість одночасного застосування штрафу і пені за одне й те саме порушення, а саме строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором, чого не відбувається по справі, яка переглядається.

Заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що з 09 жовтня 2009 року по 15 березня 2012 року знаходився під вартою та не мав можливості сплачувати кредит. Проте, зазначені відповідачем обставини не звільняють останнього від сплати заборгованості та, навпаки, підтверджують її існування. Доказів, які б підтверджували відсутність у відповідача заборгованості за кредитним договором чи доводили її існування в меншому розмірі, ОСОБА_1 суду не надані.

Враховуючи викладене та розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно підпункту 1 п.1 ст. 2 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою ставка судового збору становить 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної зарплати. Відповідно до вимог ст. 6 Закону України «Про судовий збір»за подання позовів, ціна яких визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується у гривнях з урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати.

При подачі позовної заяви позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 654 грн. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі, то з відповідача на його користь у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню і понесені позивачем та документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати у сумі 3 654 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за договором «Автопакет», яка станом на 14 травня 2014 року становить 38 669 доларів США 92 центів і складається з заборгованості за кредитом 24 542 дол. США 03 центів та заборгованості за процентами 14 127 дол. США 89 центів, а також 82 508 грн. 47 коп., яка складається з заборгованості по пені 45 817 грн. 28 коп. та штрафу за порушення умов кредитного договору 36 691 грн. 19 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Надра» 3 654 грн. судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді