Ухвала

іменем україни

12 липня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кафідової О.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Мостової Г.І.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Відкритого акціонерного товариства «Українська автомобільна корпорація», Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Дженералі Гарант», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про відшкодування майнової та моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 - на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути солідарно з Публічного акціонерного товариства «Українська автомобільна корпорація» (далі - ПАТ «Українська автомобільна корпорація») та Публічного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Дженералі Гарант» (далі - ПАТ «Українська страхова компанія «Дженералі Гарант») в межах ліміту 25 500 грн на свою користь майнову шкоду у розмірі 146 838 грн 49 коп., а також з ОСОБА_5 та ПАТ «Українська страхова компанія «Дженералі Гарант» у межах ліміту 51 000 грн моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19 листопада 2007 року близько 19 год. 30 хв. на вул. Довженка, 16 в м. Києві автомобіль марки Daewoo Lanos, державний номерний знак НОМЕР_3, який належить ПАТ «Українська автомобільна корпорація», під керуванням ОСОБА_5 виїхав на зустрічну смугу руху, де зіткнувся в середній смузі з належним йому автомобілем марки Mercedes-Benz С240, державний номерний знак НОМЕР_1, під його керуванням.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) його транспортний засіб отримав механічні пошкодження, а він отримав тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості. За фактом ДТП Шевченківським РУГУ МВС України в м. Києві порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, проте провадження у ній зупинено.

Указував на те, що вартість відновлювального ремонту автомобіля марки Mercedes-Benz С240 становить 209 647 грн 15 коп., що більше його ринкової вартості, а саме: 146 138 грн 49 коп., а вартість проведеного автотоварознавчого дослідження становить 700 грн. Також посилався на те, що в результаті отриманих травм йому було встановлено другу групу інвалідності безстроково.

Ураховуючи наведене, просив позов задовольнити.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ВАТ «Українська автомобільна корпорація» на користь ОСОБА_3 58 169 грн 25 коп. на відшкодування майнової шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 58 169 грн 25 коп. на відшкодування майнової шкоди.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року рішення районного суду в частині задоволення позовних вимог до ВАТ «Українська автомобільна корпорація» та ОСОБА_7 про відшкодування майнової шкоди скасовано. Ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У решті рішення суду першої інстанції не переглядалось.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_8 - просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України(далі - ЦПК України) від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що в провадженні слідчого відділу Шевченківського РУГУ МВС України в м. Києві перебуває кримінальна справа, порушена 23 листопада 2007 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за фактом ДТП, що мала місце 19 листопада 2007 року на перехресті вул. Довженка та вул. О. Теліги в м. Києві, яка відбулася внаслідок зіткнення невстановленого автомобіля типу Джип під керуванням невстановленої особи, а також автомобілів Peugeot 407, державний номерний знак НОМЕР_2, якій належить ОСОБА_7, під керуванням ОСОБА_9, автомобіля марки Daewoo Lanos, державний номерний знак НОМЕР_3, який належить ПАТ «Українська автомобільна корпорація», під керуванням ОСОБА_5, та автомобіля марки Mercedes-Benz С240, державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3.

Постановами слідчого СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 10 грудня та 22 грудня 2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 визнано потерпілими.

У зв'язку з отриманням тілесних ушкоджень та порушенням опорно-рухового апарату ОСОБА_3 встановлено другу групу інвалідності безстроково.

Постановою слідчого СВ Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 18 грудня 2010 року досудове слідство у кримінальній справі зупинено до встановлення особи, яка вчинила злочин.

За матеріалами кримінальної справи ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, пред'явлено не було.

Відповідно до висновку слідчого управління ГУ МВС України в м. Києві від 13 жовтня 2009 року зазначена ДТП сталася внаслідок порушення вимог Правил дорожнього руху України водієм, особу якого не встановлено.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання вини у ДТП та спричиненні шкоди позивачу водіїв автомобілів марки Peugeot 407 та Daewoo Lanos, а відповідальність за шкоду, завдану позивачеві джерелом підвищеної небезпеки, мають нести власники вказаних автомобілів - ПАТ «Українська автомобільна корпорація» та ОСОБА_7

При цьому відповідач ПАТ «Українська страхова компанія «Дженералі Гарант», яким на час ДТП було застраховано цивільно-правову відповідальність водія автомобіля марки Daewoo Lanos, не повинен виплачувати страхове відшкодування позивачу, зважаючи на те, що останній із повідомленням про настання страхового випадку та заявою про виплату страхового відшкодування не звертався.

Задовольняючи вимоги про стягнення з ОСОБА_5 на користь позивача 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що така шкода була завдана позивачу діями останнього.

Скасовуючи рішення районного суду в частині задоволення позовних до ПАТ «Українська автомобільна корпорація» та ОСОБА_7 про відшкодування майнової шкоди та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України за відсутності вини водіїв, які керували транспортними засобами, між якими сталося зіткнення, внаслідок якого було завдано шкоди позивачу, підстави для покладення обов'язку на власників автомобілів з відшкодування спричиненої позивачу шкоди відсутні.

Колегія суддів суду касаційної інстанції не може погодитися з такими висновками суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

За загальним правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» роз'яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи.

При цьому слід враховувати, що особливі правила ст. 1187 ЦК України діють тоді, коли шкоду завдано тими властивостями об'єкта, через які діяльність із ним визнається джерелом підвищеної небезпеки.

За положеннями ч. 2 ст. 1188 якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Системний аналіз указаних норм права дає підстави дійти висновку про те, що головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володільця небезпечного об'єкта буде зобов'язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов'язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об'єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки

У порушенням вимог вищевказаних норм закону, суд апеляційної інстанції, дійшов висновку про відсутність обов'язку власників джерел підвищеної небезпеки відшкодовувати шкоду, завдану ОСОБА_3, у зв'язку із відсутністю вини водіїв, які на правових підставах володіли транспортними засобами на момент ДТП.

Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення, зазначені у частинах першій і другій цієї статті, допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача, та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Таким чином рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Кафідова

Судді: Ю.Г. Іваненко

Г.І.Мостова

О.В.Умнова

І.М.Фаловська