АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/6964/17 Головуючий 1 інст. - Погасій О.Ф.
Справа № 2-4511/2011р Доповідач - Кругова С.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2017 року Апеляційний суд Харківської області в складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І.,

Пилипчук Н.П.,

секретаря Костоянц О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 17 серпня 2011 року у справі за позовною заявою Кредитної спілки "Самопоміч" до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів,-

в с т а н о в и в :

Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 17 серпня 2011 року заяву КС "Самопоміч" про заборону виїжджати за межі України задоволено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу про заборону виїжджати за межі України, посилаючись на те, що ухвала винесена з порушенням норм процесуального права, є незаконною та необґрунтованою, постановлена за недоведеністю обставин, що мають значення для справи.

Судом першої інстанції не було належним чином встановлено факту ухилення особи відносно якої обмежено право у виїзді за межі України від виконання зобов'язань.

Зазначає, що до суду з заявою про обмеження у праві виїзду звернулась неналежна особа, не та яка має таке право.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що звернувся з апеляційною скаргою лише ОСОБА_2, тому апеляційний суд переглядає ухвалу лише в частині заборони виїжджати за межі України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви про заборону ОСОБА_5 у праві виїзду за межі України до виконання грошових зобов'язань перед КС «Самопоміч», суд першої інстанції виходив з того, що існує заборгованість по виконанню зобов'язань.

З таким висновком суду першої інстанції, судова не погоджується з наступних підстав.

В п. 5 ч. 1 ст. 6 «Про порядок виїзду з України та в'їзд в України громадян України» встановлено, що громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадках, якщо діють договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання цих зобов'язань.

Відповідно до ст. 11 ч. 3 п. 18 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи за межі України - до виконання зобов'язання за рішенням.

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

В розумінні п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ухиленням, є навмисне чи інше свідоме невиконання боржником обов'язків за рішенням суду, у зв'язку з чим і здійснюється примусове виконання та є підставою про застосування до боржника тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

В силу ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право вільно пересуватися й обирати собі місце проживання в межах любої держави. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, і повертатися у свою країну.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Закон України від 21 січня 1994 року «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Також ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України . Право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань .

Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК наявність умислу та обставини, які є предметом посилання суб'єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови "доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання".

Судовим розглядом встановлено, що матеріали справи містять копії виконавчих листів по справі № 2-4511/11 виданих 27.09.2011 року (а.с. 96) та 18.01.2016 року (а.с. 113), проте постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження по виконанню виконавчого листа № 2-4511/11 матеріали справи не містять, жодних доказів того, що державним виконавцем вживалися заходи з метою примусового виконання рішення суду також відсутні.

Приймаючи до уваги узагальнення судової практики щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України Верховного Суду від 01.02.2013 року ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом види забезпечення позову. Перелік видів забезпечення позову визначений у ст. 152 ЦПК. Серед видів такого забезпечення у ст. 152 ЦПК не передбачено вжиття судом тимчасового обмеження особи у праві виїзду за межі України.

Тому, враховуючи, що в цивільному процесі відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому статтями 151 - 153 ЦПК, застосовувати такий вид забезпечення позову, як тимчасове обмеження у виїзді за межі України, слід дійти висновку, що суди не можуть застосовувати зазначений спосіб забезпечення позову на стадії розгляду цивільної справи про стягнення заборгованості та виконання інших зобов'язань, оскільки це порушує норми ЦПК та свідчить про вихід суду за межі своїх процесуальних повноважень, порушення принципу верховенства права, проголошеного Конституцією, та вимог ст. 6 Конвенції щодо вирішення справи судом, встановленим законом.

За таких обставин на підставі п.2 ч.1 ст. 312 ЦПК України, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням ухвали з цього питання, якщо воно вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права.

Отже, судова колегія вважає, що підстав для задоволення заяви про заборону ОСОБА_2 виїжджати за межі України до виконання грошових зобов'язань не має.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, п.2 ч.1 ст.312, 313-315, 319 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -- задовольнити частково.

Ухвалу Московського районного суду міста Харкова від 17 серпня 2011 року в частині заборони ОСОБА_2 виїжджати за межі України до виконання грошових зобов'язань - скасувати. В задоволенні заяви в цій частині - відмовити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення. В силу ст.324 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І. Колтунова

Н.П. Пилипчук