АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 213/2853/16-ц Головуючий в І інстанції
Провадження 22-ц/774/1322/К/17 ОСОБА_1
Категорія № 26 (І ) Доповідач Бондар Я.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар: Борщ А.А.,

за участю: позивача - ОСОБА_2, його представника

представника відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Промспецбуд» ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 07 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Промспецбуд» про стягнення моральної шкоди, завданої у звязку з ушкодженням здоровя, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків на виробництві,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - ПрАТ «ІнГЗК»), ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Промспецбуд» (надалі - ТОВ «Промспецбуд») про стягнення моральної шкоди, завданої у звязку з ушкодженням здоровя, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків на виробництві.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що в період тривалої роботи більше 24 років на різних посадах на підприємствах відповідачів, працював в умовах, які характеризувались перевищенням граничного допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, у зв'язку із чим, отримав професійне захворювання та втратив професійну працездатність у розмірі 25 %. Через професійне захворювання позивач постійно зазнає моральні та фізичні страждання, тому просить суд стягнути у відшкодування моральної шкоди з ПРАТ ІнГЗК - 80000 грн. та з ТОВ «Промспецбуд» - 20000 грн. у звязку з отриманим професійним захворюванням на виробництві, стійкою втратою професійної працездатності.

Рішенням Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 07 квітня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 14000 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.Стягнуто з ТОВ «Промспецбуд» на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 1500 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.Стягнуто з ПрАТ «ІнГЗК» та з ТОВ «Промспецбуд» на користь держави судовий збір в сумі по 275,60 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі представник ПрАТ «ІнГЗК» вважає рішення таким, що порушує норми матеріального та процесуального права, тому ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ПрАТ «ІнГЗК» моральної шкоди та просить суд постановити нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні цієї частини позовних вимог.

На думку представника ПрАТ «ІнГЗК», позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці та не ініціював питання про переведення на іншу роботу, ставлячи за пріоритет для себе матеріальну сторону життя, а не власне здоров'я; факт заподіяння моральних страждань не підтверджений достовірними доказами; позивачем не доведено факту протиправності діянь відповідача, тому висновки суду в цій частині ґрунтуються на припущеннях.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач просить рішення суду, як законне та обґрунтоване залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 працював на ПрАТ «ІнГЗК»у період з 02.09.1980 року по 09.02.1989 року , з 24.04.1992 р. по 09.01.2003 р., з 10.04.2003 року по 31.03.2011 року на різних посадах із впливом шкідливих факторів виробничого середовища та звільнений у звязку з виходом на пенсію. З 01.04.2011 року ОСОБА_2Г прийнятий в управління екскавації і механізації ТОВ ««Промспецбуд» водієм автотранспортних засобів, зайнятим повний робочий день нарощуванням дамб та хвостосховища; 08.01.2014 року переведений сторожем в управління екскавації і механізації; 21.10.2016 року звільнений за угодою сторін відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України (а. с. 8-13).

Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини про наявність (відсутність) професійного характеру захворювання від 10.01.2013 року ОСОБА_2 встановлено діагноз: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальних вібрацій з синдромом церебральної периферичної ангіодистонії з частими акроангіоспазмами в поєднанні з полірадикулонейропатією, з вираженими статико-динамічними порушеннями на фоні ретролістезу тіла L5, циркуляторної протрузії диску L5-S1, грижі Шморля тіл L1, L2, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу, ПФ другого ст., остеартозу ліктьових суглобів, ПФ першого-другого ст., остеартрозу, в поєднанні з періартрозом колінних суглобів ПФ другого ст., трофічними порушеннями на кистях. Встановлено професійне захворювання 10.01.2013 року (а. с. 18).

Відповідно до п.16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 15.04.2013 року професійне захворювання ОСОБА_2,. виникло у звязку із працією з 01.04.2011 року по час розслідування водієм всіх автотранспортних засобів, зайнятий повний робочий день нарощуванням дамб і хвостосховищ управління механізації та спецекскавації ТОВ «Промспецбуд», при виконанні роботи підпадав під дії загальної вібрації, показники якої перевищували нормативні через недосконалість робочого місця. А також, працюючи з: 16.06.1982 року по 30.10.1985 року водієм всіх марок дизельних автомобілів ЦТА «ІнГЗК»; 24.04.1992 року по 19.11.1992 року водієм автомобілю БелАЗ-548 (гідромонітор) ЦТА «ІнГЗК»; 19.11.1992 року по 09.01.2003 року водієм всіх марок дизельних автомобілів ЦТА «ІнГЗК»; 10.04.2003 року по 31.03.2011 року водієм автомобілів всіх марок ЦТА «ІнГЗК»- підпадав під вплив дії загальної вібрації, показники котрої перевищували нормативні.Причиною професійного захворювання визнано тривалу роботу (24 роки 3 місяці) в умовах впливу загальної вібрації - 112-120 дБ при ГДР 107 дБ (а. с. 14-15).

Висновком МСЕК, при первинному огляді, від 27 травня 2013 року ОСОБА_2 встановлено 25 % втрати професійної працездатності. Наступним переоглядом відсоток працездатності не змінився, встановлений безстроково. ( а.с. 16,17).

Згідно виписних епікризів із медичних карток стаціонарного хворого, ОСОБА_2 знаходився на стаціонарному лікуванні в Українському НДІ промислової медицини з 09.12.2013 р. по 20.12.2013 р., з 15.06.15р. по 30.06.2015р., з 23.03.2016 року по 11.04.2016 року, з 26.05.2016 року по 08.06.2016. року, у звязку із погіршенням стану здоровя через професійне захворювання /а.с. 18-24 /.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що у зв'язку із отриманим професійним захворюванням та встановленням ступеню втрати професійної працездатності, йому спричинено моральну шкоду, яку мають компенсувати відповідачі, які не забезпечили йому безпечних та нешкідливих умов праці, у зв'язку з чим він отримав професійне захворювання.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції керувався вимогами ст. 153, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України та виходив з обов'язку відповідачів відшкодувати на користь позивача спричинену моральну шкоду у зв'язку з отриманим на виробництві професійним захворюванням, з урахуванням часу роботи позивача на кожному підприємстві та дією шкідливих факторів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, з огляду на наступне.

Факт спричинення моральної шкоди позивачу у звязку з професійним захворюванням, встановлений в судовому засіданні. Зокрема, позивач переносить моральні страждання, повязані з професійним захворюванням, лікуванням та неможливістю вести повноцінний спосіб життя.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У звязку з цим колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги відповідача стосовно відсутності вини у спричинені позивачу моральної шкоди, колегія суддів не бере до уваги, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Як зазначалось, згідно акту розслідування професійного захворювання, причиною професійного захворювання ОСОБА_2 є стаж роботи протягом 24 років 3 міс. в умовах шкідливих виробничих факторів, які виникли в результаті порушення керівництвом ПрАТ «ІнГЗК», та ТОВ «Промспецбуд» де працював позивач, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обовязок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_2 моральної шкоди, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки факт заподіяння такої шкоди, у звязку з отриманим ним професійним захворюванням, встановлений в судовому засіданні, внаслідок чого позивачу заподіяні моральні й фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації фізичних і професійних можливостей, змінився звичний спосіб життя позивача.

Посилання ПрАТ «ІнГЗК», в апеляційній скарзі на відсутність обовязку підприємства відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу, колегія суддів вважає хибними.

Отже, враховуючи викладене й те, що право на відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя, повязаного з виконанням трудових обовязків, виникло у позивача з 27 травня 2013 року, тобто з моменту встановлення йому вперше стійкої втрати професійної працездатності, питання про відшкодування працівнику такої шкоди слід вирішувати на загальних підставах, передбачених нормами КЗпП України та Закону України «Про охорону праці», а не відповідно до положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», норми якого є спеціальними.

При цьому, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що наявність шкідливих виробничих факторів є особливістю виробничого процесу на підприємстві, а також про добровільність виконання робіт у шкідливих умовах праці позивачем та обізнаність позивача про умови праці при працевлаштуванні, не знімають з відповідача обовязку забезпечити безпечні й нешкідливі умови праці, що передбачено ч. 2 ст. 153 КЗпП України.

Суд, на підставі медичних документів про лікування позивача у звязку з професійним захворюванням, правильно визнав, що позивачу була заподіяна моральна шкода, оскільки він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичного способу життя і вимушений витрачати зусилля на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання, тому необхідності надання додаткових доказів не було.

Доводи апеляційної скарги відповідача про недоведеність факту заподіяння моральної шкоди, - не заслуговують на увагу, оскільки сам факт стійкої втрати працездатності, з точки зору погіршення здоровя, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, постійний біль у суглобах, свідчить про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги про те, що розмір моральної шкоди визначений судом без достатнього урахування роз'яснень п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоровя потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили.

Суд першої інстанції врахував ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, період праці ОСОБА_2, на кожному з підприємств відповідача, який на ПрАТ «ІнГЗК» становить 22 роки, а на ТОВ «Промспецбуд» - 2 роки, з урахуванням встановленого ступеня втрати працездатності, який становить 25%, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при постановленні рішення врахував тяжкість фізичних і моральні страждань позивача, їх тривалість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, тривалість роботи позивача на підприємстві відповідача, конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду обґрунтоване і підтверджується матеріалами справи, тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_3 акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» - відмовити.

Рішення Інгулецького районного суду м. Кривого Рогу від 07 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: