АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3808/17 Справа № 204/2461/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з уточненим позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи тим, що з 17 серпня 2012 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, фактичні шлюбні відносини були припинені з 2015 року та шлюб розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 липня 2016 року.

Зазначала, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі, за їхні спільні кошти, на підставі договору купівлі-продажу від 22 жовтня 2013 року ними було придбано квартиру АДРЕСА_1.

Вказувала, що право власності на дану квартиру було оформлено на відповідача.

Посилаючись на те, що наразі ОСОБА_2 не визнає її прав на квартиру та згоди з приводу розподілу спірного майна між нею та відповідачем не досягнуто, просила суд ухвалити рішення, яким поділити спільне майно подружжя та виділити їй у власність 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені частково. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині на квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання стосовно судових витрат.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, котрим суд виконав всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, прийняте на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Однак зазначеним вимогам закону ухвалене у справі рішення суду не відповідає.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції ї ухвалення нового рішення або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що з 17 серпня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.4).

22 жовтня 2013 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 (а.с.5).

Право власності було оформлено на ОСОБА_2Ю.(а.с.6)

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 21 липня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.73).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно було набуте за час перебування у шлюбі, належить сторонам на праві спільної сумісної власності, а тому кожний із подружжя має право на 1/2 частину спірної квартири.

Колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.п.22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст.16 ЦК України.

Відповідно до ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За правилами ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до змісту ст.ст.57,58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира була придбана відповідачем ОСОБА_2 22 жовтня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за 147.800 грн. Зареєстровано в реєстрі за №610 (а.с.120-121).

В цей же день, 22 жовтня 2013 року, ОСОБА_2 разом з батьками ОСОБА_6, ОСОБА_7 уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за яким ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_2 продали, а ОСОБА_8 придбала квартиру АДРЕСА_2 за 375.800 грн. Зареєстровано в реєстрі за №606 (а.с.124-125,126).

Тобто, відповідач та його батьки здійснили продаж своєї квартири та купівлю спірної квартири в один й той же день і у того самого нотаріуса, що свідчить про те, що відповідачем ОСОБА_2 у придбання спірної квартири були вкладені власні грошові кошти.

Також в матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу квартири від 15 листопада 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, за яким ОСОБА_6 придбав квартиру АДРЕСА_3 за 105.000 грн. (а.с.122-123)

Колегія суддів наголошує на тому, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують: 1)час придбання; 2)джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте); 3)мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року №6-2253цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Зважаючи на те, що спірна квартира була придбана за власні кошти відповідача, підстави для застосування ст.60 СК України відсутні.

До копії розписки, наданої позивачем ОСОБА_3 до заперечень на апеляційну скаргу та складеної у простій письмовій формі, про отримання нею 03 жовтня 2013 року у ОСОБА_9 150.000 грн. на придбання квартири, колегія суддів відноситься критично та не приймає її до уваги, оскільки в матеріалах справи є нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу нерухомого майна, з яких чітко вбачається послідовність набуття спірної квартири.

На підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення заявлених позовних вимог у звязку з їх недоведеністю, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасування з ухваленням по справі нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 14 вересня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_10