Справа № 285/3143/17
провадження у справі №2/0285/1600/17
26 грудня 2017 року м. Новоград-Волинський
Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:
головуючого - судді Михайловської А.В.
за участі секретаря судового засідання Ковальової З.С.
сторони по справі : позивач -ОСОБА_1, відповідач - ОСОБА_2.
розглянувши заочно у відкритому судовому засіданні в позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням- ,
29.08.2017 року позивач звернувся до суду з цим позовом до відповідача та просив визнати ОСОБА_2, такою, що втратила право користування квартирою, що знаходиться за адресою : АДРЕСА_1.
В обґрунтування позову зазначає, що в належній йому квартирі зареєстрована відповідач, яка вже більше 10 років не проживає в ній, не сплачує комунальні послуги, продовжує перебувати на реєстраційного обліку, чим порушує його права як власника. А тому змушений звернутися до суду з даним позовом про усунення перешкод в користуванні власністю.
Сторони в судове засідання не прибули.
Позивач надав суду письмову заяву, в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених в позові, просив їх задовольнити.
Відповідач в судове засідання повторно не з"явилася. Враховуючи те, що про час і місце судового розгляду вона була повідомлена вчасно та належним чином, зокрема судова кореспонденція направлялася за останнім відомим її місцем реєстрації, однак про причини неявки суду не повідомила, заперечення проти позову ( відзиву ) не подала, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі, проти чого позивач не заперечив.
Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши наявні у справі матеріали та надані докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.
Позивач є власником квартири АДРЕСА_2 / а.с. 8-9 /.
Згідно довідки, наданої відділом ведення реєстру територіальної громади Новоград-Волинської міської ради Житомирської області від 31.08.2017 року, відповідач перебуває на реєстраційному обліку в квартирі АДРЕСА_3 /а.с.16/.
Як зазначено в акті обстеження від 11.08.2017 року за адресою: АДРЕСА_4, складеного депутатом міської ради ОСОБА_3, зі свідчень сусідів ОСОБА_4В, ОСОБА_5 відповідач ОСОБА_2 з 2003 року не проживає за даною адресою /а.с. 12/.
Згідно заочного рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 22 червня 2017 року, яке набрало законної сили, було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем /а.с.13/.
Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.
При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.
Як встановлено судом, відповідач в спірному житлі була зареєстрований як член сім»ї власника, однак тривалий час там не проживає, залишивши місце своєї реєстрації.
Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням: фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.
Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Таким чином, акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 11.08.2017 року в спірному будинку є беззаперечним та належним доказом вибуття відповідача з місця реєстрації.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, спірне житло належить позивачу, а відповідач по справі не проживає у ньому більше десяти років, втратила статус члена сім»ї, оскільки шлюб було розірвано, однак продовжує перебувати на реєстраційному обліку за вищезазначеною адресою, чим порушує права позивача, як власника, в тому числі, можливості на свій розсуд вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном.
За таких обставин, суд вважає позовні вимоги щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом, законними, обґрунтованими, та такими, що підтверджуються належними доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Також суд стягує з відповідача на користь позивача судові витрати в сумі 640 грн..
Керуючись ст.ст. 4, 76 89, 258, 259, 263 265, 268, 273, 280 282, 284, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,
Визнати ОСОБА_2, такою, що втратила право на користування житлом за адресою: АДРЕСА_7.
Стягнути з ОСОБА_2, на користь ОСОБА_1 640 (шістсот сорок) грн. судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, який його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга на рішення подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції . Однак відповідно п.п.15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.
Дата складення повного судового рішення 26.12.2017 року.
Головуюча: А.В.Михайловська