н/п 2/490/2408/2017 Справа № 490/7306/16-ц
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 р. Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.,

при секретарі - Кваші С.О.,

за участю позивача , її представника ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 ,, його представника ОСОБА_3 , представника відповідача ВЧ НОМЕР_1 Горіна В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , Військової частини НОМЕР_1 про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП -

В С Т А Н О В И В:
В липні 2016 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом , в якому просила стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на її користь суму заподіяної матеріальної шкоди в розмірі 231983,45 грн, стягнути з ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди в розмірі - 5000 грн, та стягнути з відповідачів в солідарному порядку на її користь судові витрати у розмірі 2343,20 грн.

В обгрунтування позову позивачка посилається на те, що 08.05.2016р. сталасяя ДТП, під час якої водій ОСОБА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом марки «УРАЛ 4320», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався в м. Миколаєві по вул. Ярославського в районі буд. № 37 та в порушення п. 1.3 "б", 10.1 Правил дорожнього руху України, не врахував особливості дорожньої обстановки та її змін, не обрав безпечної швидкості руху, при зміні напрямку руху праворуч виїхав за межі проїзної частини та здійснив наїзд на металеві ворота після чого продовжив самовільний рух та допустив наїзд на будівлю.

ДТП сталась з вини ОСОБА_2 ,що підтверджується Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.05.2016 року по справі №490/4980/16-п.

Законним власником транспортного засобу марки «Урал 4320», реєстраційний номер НОМЕР_2 є Військова частина НОМЕР_1 , під час скоєння ДТП ОСОБА_2 був військовослужбовцем цієї частини та перебував на чергуванні.
Внаслідок здійснення ДТП позивачці були нанесені матеріальні збитки в загальному розмірі згідно звіту про визначення суми матеріального збитку виготовленого Консалтинговою фірмою «Снейл» становить 231121 грн. , , які складаються з витрат на відновлення будівлі літньої (Літ.Г-1), металевого забору (№5), металевих воріт та хвіртки (№4), а також усунення пошкодження газової труби, вартості знищеної побутової техніки.

Також позивачу завдано моральної шкоди (моральні та фізичні страждання), компенсацію яких вона оцінює в 5000 гривень.

В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги позову підтримали , просили про його задоволення. Суду пояснили, що дійсно після скоєння ДТП посадові особи Військової частини і сам ОСОБА_2 запевняли, що поновлять все власними силами та власні кошти. Вони поновили паркан, встановили нові ворота, вивезли будівельне сміття, але залишили незабетонованим двір і площу під колишньою літньою кухнею, яку також розібрали самостійно. Але після цього роботи припинилися і жодним чином ні відшкодовані збитки, ні приведено двір і будівлю літньої кухні у належний стан.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначаав, що виконав все обіцяне за власний рахунок. Суму матеріальної шкоди не визнає, вважає її необгрунтованою.

Його представник ОСОБА_3 просив відмовити у вимогах, заявлених до ОСОБА_2 ,, сокульки він спричинив шкоду, перебуваючи у трудових відносинах з ВЧ НОМЕР_1 , отже відповідно до вимог КзпП України , за матеріальну та моральну шкоду заподіяну працівником при виконанні своїх трудових обовязків відповідальність несе підприємство, а з ОСОБА_2 лише в порядку регреса можливо стягнути суму, що не перевищує його середньо місячного заробітку.

Представник відповідача ВЧ НОМЕР_1 просив суд відмовити у заявлених до військової частини вимогах, оскільки ОСОБА_2 скориставшись своїм службовим становищем, грубо порушив вимоги ст.ст. 11, 16, 49, 56, 57, 348, 351, 353, 354 Статуту Внутрішньої служби збройних сил України та ст.ст. 1,3,4 Дисциплінарного Статуту Збройних Сил України. ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 124 та ст. 130 КУпАП та визнав вину у вчиненні даних правопорушень, повністю визнає свою вину та згоден повністю відшкодувати власникам збитки. . Зазначив, що ОСОБА_2 скоїв адміністративне правопорушення не під час виконання службових обов`язків, а під час проведення часу на власний розсуд, знаходячись у стані алкогольного сп`яніння ,дозволу на вибуття із парку №2 у чергового частини ОСОБА_2 не питав та при собі документів на право керування ТЗ не мав, оскільки їх не має взагалі. Командування військової частини негайно відреагувало на цей інцидент та посадовими особами було проведено службове розслідування, за результатами якого ОСОБА_2 було позбавлено військового звання «прапорщик» із звільненням з військової служби, в зв`язку з його позбавленням в дисциплінарному порядку, що підтверджено наказом командира №89 від 25.07.2016 року.Посилаючись на вимоги ч.1, 3, 5 ст. 1187 ЦК України, що особа , яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, зобов`язана відшкодувати її на загальних підставах; особа яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, ВЧ вважає, що повну матеріальну відповідальність за завдання шкоди повинен нести саме ОСОБА_2 , який у стані алкогольного сп`яніння незаконним шляхом заволодів транспортним засобом, а саме військовим автомобілем «УРАЛ 4320», р.№ НОМЕР_2 та скоїв ДТП.
Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Позивачка є правонаступником після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідно був власником житлового будинку АДРЕСА_1 , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09.12.2016 року та власником вказаного житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами .
Як вбачається з матеріалів справи, 08 травня 2016 року близько 06:00 год. ОСОБА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи транспортним засобом марки «УРАЛ 4320», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався в м. Миколаєві по вул. Ярославського в районі буд. № 37 та в порушення п. 1.3 "б", 10.1 Правил дорожнього руху України, не врахував особливості дорожньої обстановки та її змін, не обрав безпечної швидкості руху, при зміні напрямку руху праворуч виїхав за межі проїзної частини та здійснив наїзд на металеві ворота після чого продовжив самовільний рух та допустив наїзд на будівлю. В результаті ДТП транспортний засіб отримав механічні пошкодження.

Так згідно протоколу про адміністративне правопорушення, гр.. ОСОБА_2 порушив вимоги п. 10.1 та 2.3Б ПДР України та порушив ст. 124 КУпАП, здійснивши наїзд на металеві ворота після чого продовжив рух та здійснив наїзд на будівлю в результаті ДТП т/з отримав механічні пошкодження.
Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25.05.2016 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ст. 124 ч.1, ст. 130 КупАП і накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 3400 грн.

Із матеріалів адміністративної справи №490/4980/16-п вбачається, що ОСОБА_2 08.05.2016р. близько 06:00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за дзвінком своєї дівчини самовільно залишив територію полігону №2, керував т/з «УРАЛ 4320», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався по вул. Ярославського в напрямку вул. Дімитрова. В районі буд. № 37 вул. Ярославського, ОСОБА_2 при виконанні повороту праворуч не впорався з керуванням, внаслідок чого виїхав за межі проїзної частини та здійснив наїзд спочатку на металеві ворота, потім продовжив самовільний рух та здійснив наїзд на будівлю літньої кухні. Після ДТП, мешканці будинку за вказаною адресою викликали поліцію.
На виконання п.11 наказу командира ВЧ №14 від 25.04.2016 року «Про підвищення пильності, бойової готовності та забезпечення організованості і порядку під час святкування релігійних свят Пасха, Дня міжнародної солідарності трудящих та дня Перемоги» громадянин ОСОБА_2 був призначений до числа особового складу частини, який заступає у добовий наряд, а саме черговим парку №2 з 07.05.2016 р. по 08.05.2016 р., який розташовується на Тернівському полігоні.

На підставі наказу командира ВЧ польова пошта НОМЕР_3 №642 від 03.09.2016 року, за неналежне виконання службових обов`язків черговим парку №2 вч польова пошта НОМЕР_3 , порушення вимог ст.ст. 11, 16, 351 та 353м Статуту внутрішньої служби ЗСУ, статті 14 ЗУ «Про дорожній рух», пунктів 3,19 та 5.7 Інструкції про порядок використання автомобільної техніки МОУ та ЗСУ, що виявилося в залишенні місця несення служби без дозволу чергово частини, не дотримання вимог ПДР, створення своїми діями шкоди громадянам, порушення керування автомобілем без оформленого дорожнього листа і посвідчення на право керування ТЗ відповідної категорії та використання чергового автомобіля для виконання завдань не пов`язаних із забезпеченням бойового чергування та несення чергової служби сержанта матеріально-технічного забезпечення 1 самохдно-артилерійської батареї гаубично-самохідного артилерійського дивізіону війсьвої частини польова пошта НОМЕР_3 , прапорщика ОСОБА_2 було позбавлено військогов звання «прапорщик» із звільненням з війсьвої служби у запас.
Так на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії НОМЕР_4 від 15.04.1014 року, автомобіль марки Урал 4320, реєстраційний номер НОМЕР_2 , 1987 року випуску, зеленого кольору належить ВЧ НОМЕР_1 м. Миколаїв.
Сторонами не оспорюється , що після даної події командування ВЧ у добровільному порядку приступило до часткового усунення наслідків ДТП. Крім того, 16.05.2016 року за скаргою ОСОБА_6 при Миколаївській міській раді відбулася трьохстороння зустріч між ВЧ, представником заявника та Миколаївської міської ради, на якій було прийнято рішення, щодо ліквідації результатів пригоди в добровільному порядку: демонтувати всі зруйновані споруди і прибудови; вивезти сміття непридатне для будівництва; замовлення та встановлення нових воріт; залиття фундаменту та відновлення пошкодженого що зруйнованого паркану та відновлення паркану взамін зруйнованої споруди; проведення бетонування подвір`я до сходинок будинку.
Також 22.06.2016 року, проведено обстеження фактів виконання робіт представником ВЧ та представником відділу соціально-економічного розвитку мікрорайону Тернівка, адміністрації Центрального району ММР та в ході обстеження було встановлено, що всі пункти домовленості, крім бетонування подвір`я було виконано, а бетонування подвір`я було призупинено через відмову громадянки ОСОБА_6 підписувати акти виконаних робіт.
Згідно звіту про визначення суми матеріального збитку виготовленого Консалтинговою фірмою «Снейл» становить 231121 грн. , що підтверджується відповідним висновком та рецензією на звіт від 12.05.2016 року. Даний висновок ніким оскаржено не було.Сторонам неодноразово судом розяснювалося право на проведення судової експертизи, тощо, проте своїм правом відповідчі не скористалися.

Таким чином, суд приходить до висновку , що відповідачі не надали суду інших, більш достовірних доказів на підтвердження того, що сума матеріальних збитків є іншою.

На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу (надалі ЦПК України) України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Згідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Відповідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу (надалі ЦК України) України, загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність.
Згідно ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистими немайновими правами фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст.1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 1188 ч.1 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992р. під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Згідно розяснень, викладених у п.9 постанови пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб виправити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювана шкоди.

Згідно вимог ст. 1192 Цивільного кодексу України розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для поновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про Збройні сили України» Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Збройні Сили України мають таку загальну структуру: Генеральний штаб Збройних Сил України як головний орган військового управління; види Збройних Сил України Сухопутні війська, Повітряні Сили, Військово-Морські Сили; з`єднання, військові частини,військові навчальні заклади, установи та організації, що не належать до видів Збройних Сил України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій.

В постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01 березня 2013 року та в узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ судової практики розгляду судами цивільних справ про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки у 2010 - 2011 роках, зазначено, що відповідачем за таких правовідносин виступають: власник транспортного засобу; винна особа-власник транспортного засобу; винна особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом; власник (власник) транспортного засобу, недбалість якого сприяла неправомірному заволодінню ним; роботодавець - за шкоду, завдану працівником під час виконання трудових обов`язків; страхова компанія - за шкоду, завдану застрахованою особою; батьки (усиновлювачі), опікуни, піклувальники, чоловік (дружина) у випадках, передбачених ст. ст. 1178, 1179, 1183,1186 ЦК України та ст. ст. 1187, 1188 ЦК України. У свою чергу матеріальна або фактична ознака власника джерела підвищеної небезпеки означає, що особа повинна здійснювати фактичне володіння (експлуатацію, використання, зберігання, утримання) небезпечними об`єктами. У разі, якщо управління небезпечним об`єктом передається третій особі без належного юридичного оформлення (наприклад, управління транспортним засобом без оформлення довіреності), вважається, що об`єкт не виходить із володіння його безпосереднього власника, і саме він нестиме відповідальність за заподіяну шкоду. Тобто, як правило, обидві ознаки власника небезпечного об`єкта повинні мати місце, крім випадків, передбачених законом.

За загальним правилом, встановленим ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Винятки із цього правила встановлено ч. 3, ч. 5 ст. 1187 ЦК України, згідно з якими особа, яка на відповідній правовій основі володіє транспортним засобом (власник, орендар, підрядник тощо), звільняється від обов`язку відшкодування шкоди, завданої транспортним засобом у випадках неправомірного заволодіння третьою особою транспортним засобом, завдання шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що власника небезпечного об`єкта буде зобов`язано відшкодувати шкоду незалежно від вини цієї особи. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні власники об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

ВЧ НОМЕР_1 є юридичною особою та автомобіль, яким керував ОСОБА_2 , належить ВЧ НОМЕР_1 , і зазначена обставина у суді сторонами не заперечується.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння бойова та інша техніка, боєприпаси. Стаття 2 вказаного закону передбачає, що Міністерство оборони України, як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює, відповідно до закону, управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі, у разі їх розформування. Також, Постановою КМ України від 04 серпня 2000 року № 1225 «Про затвердження Положення про порядок обліку, зберігання, списання та використання військового майна у Збройних Силах» визначається порядок ведення обліку і зберігання військового майна, закріпленого за військовими частинами Збройних Сил України, його списання та використання. Пункт 3 вказаного Положення зазначає, що «Міноборони, як центральний орган управління Збройних Сил, закріплює згідно із законодавством військове майно за військовими частинами на праві оперативного управління, про що ним видаються відповідні акти».

В п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України №7 від 08 липня 1994 року, №11 від 30 вересня 1994 року, №15 від 25 травня 1998 року, №9 від 24 жовтня 2003 року) вказано, що під власником джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав.

Відповідно до п. 4 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6, не вважається власником джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки, в зв`язку з трудовими відносинами з власником цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Така особа може бути притягнута до відповідальності лише самим власником джерела підвищеної небезпеки в регресному порядку, враховуючи характер відносин, які між ними склалися.

Згідно з роз`ясненнями п. 5 зазначеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України під час розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди за ст.1172 ЦК України, суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст.1166 ЦК України, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяно шкоду, перебуває у трудових відносинах із цією організацією, і шкоду було заподіяно нею у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків незалежно від того, яким саме працівником цієї організації (постійним, сезонним, тимчасовим, за трудовим договором чи на інших умовах) вона була. Факт наявності між власником та особою, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки, трудових відносин має бути підтверджений належними доказами (первинними документами, довідкою Фонду соціального страхування на випадок безробіття, довідкою органу Державної податкової служби України тощо). Не впливають на виникнення обов`язку власника джерела підвищеної небезпеки з відшкодування заподіяної ним шкоди наступні обставини: 1) в який час було вчинено заподіяння шкоди - службовий або неслужбовий; 2) чи було джерело підвищеної небезпеки ввірено працівникові у процесі виконання ним трудових обов`язків, або він самовільно, неправомірно використав його у своїх особистих цілях.

Відповідно до ст.22, 1166 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Згідно з роз`ясненнями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року №6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов`язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі, коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди, як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв`язку із заподіянням шкоди майну. У разі, коли пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлений або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Матеріалами справи підтверджується, що внаслідок ДТП була зруйнована будівля літньої кухні літ. Г, розміром 3,6 х 8 м., камяна 1973 року забудови.

Так, з Звіту про визначення суми матеріального збитку, складеного Консалтинговою фірмою «Снейл» 11 травня 2016 року вбачається, що розмір матеріальних збитків складається з пошкодження будівлі літньої кухні 106 180 грн., паркану металевого та воріт з хвірткою металевих, пошкоджень газової труби 2748 грн та побутової техніки 5 900грн.(суд враховує, що відповідач повністю погодив на час складання звітку як перелік пошкодженої техніки та не заперечував його, так і пошкодження газових приладів і труби ).

При цьому зазначені окремо витрати на демонтаж 23 653 грн., облаштування фасаду 54001 грн., обчислено бетонування двору площею 20 кв.м. в загальному розмірі 5286 грн., витрати на поновлення електропостачання 4064 грн.

При цьому сума збитку на поновлення будівлі літньої кухні ( як пояснила в судовому засіданні оцінювач ОСОБА_7 ) визначена з врахуванням фізичного зносу будівлі та виходячи з площі лише з тієї частини будівлі, яка була зруйнована.

За такого, суд бере до уваги лише ті витрати, які визначені для відновлення літньої кухні 106 180 грн., бетонування двору 5286 грн.,та відновлення газопостачання 2748 грн та електропостачання 4064 грн, а також вартість пошкодженої побутової техніки у розмірі 5900 грн., а всього в загальному розмірі 118 278 грн.

Оскільки позивачем заявлені вимоги про відшкодування витрат, повязаних з демонтажем та відновленням паркану та металевих воріт, які відновлені відповідачами у добровільному порядку, то такі збиткі стягненню не підлягають.

Таким чином, саме ВЧ НОМЕР_1 як самостійна юридична особа, є належним відповідачем, що не позбавляє дану установу права регресної вимоги до винних осіб у разі виконання деліктного зобов`язання.А тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в частині стягнення матеріальних збитків саме до вказаного відповідача.
При цьому суд не може взяти до уваги заперечення представників відповідача Військової частини, що вони не несуть обовязку щодо відшкодування шкоди , оскільки ОСОБА_2 , який до того ж перебував в стані алкогольного сп`яніння, незаконним шляхом заволодів транспортним засобом - військовим автомобілем «УРАЛ 4320», р.№ НОМЕР_2 т. Так, з Наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 від 03.09.2016 року № 64 к «Про результати проведення службового розслідування вбачається, що прапорщик ОСОБА_2 , був призначений черговим парку № 2 з 07.05.2016 року по 08.05.2016 року на підставі наказу командира ВЧ від 25.04.2016 року . Близько 05.30 год 08.05.2016 він , перебуваючи у добовому наряді черговим парку № 2 ВЧ, вжив спиртні напої та самовільно залишив місце несення служби на черговому автомобілі Урал-4320, військовий номер НОМЕР_2 , не маючи при собі посвідчення водія . При цьому водій чергового тягачу солдат ОСОБА_8 , у той час відпочиівав . Таким чином, встановлено , що скоєна ДТП виникла в наслідок грубого порушення функціональних обовязків ст. 291,353 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, черговим прапорщиком ОСОБА_2 . За незабезпечення внутрішнього порядку в підпорядкованому підрозділі - чотирьох посадових осіб ВЧ притягнуто до дисциплінарної відповідальності .
Наведене доводить , що ОСОБА_9 ,О скоїв вказане ДТП саме під час виконання своїх функціональних обовязків війсковослужбовця під час добового чергування отже транпортний засіб йому був ввірений командиром ВЧ, що не є неправомірним його заволодінням у розумінні ст. 1187 ЦК України
Також не може до уваги суд прийняти і пояснення свідка підполковника ОСОБА_10 щодо того, що вони досягли домовленості з бабусею ОСОБА_6 , яка проживає в вказаному будинку, та яку вони вважали його власницею , щодо повного розібрання будівлі літньої кухні і просто бетонування площі двору, на якій вона була зведена і не відбудовувати кухню заново, оскільки в подальшому власники вже будуть самі вирішувати чи зробити там літню терасу, навіс. По-перше, ОСОБА_6 хоча і дійсно проживає в цьому будинку, проте на той час не було одноособово тією особою, яка мала право розпоряджатися цим майном. По-друге, таке не має правового значення для правильного вирішення спору , оскільки в будь-якому випадку свідчить про те, що на той час і не пропонувалося відновлення будівлі , отже як потерпіла сторона, так і військовослужбовці ВЧ вимушені були зробити те, що було у їх силах для скорішого відновлення можливості користування двором та будинком , та обговорювалася необхідність подальшого облаштування цієї господарської споруди.
Положення ст. 1172 ЦК України стосуються відшкодування як майнової, так і моральної шкоди. Також, у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31 березня 1995 року №4 (зі змінами) визначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов`язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу. Відповідно до вимоги чинного законодавства України особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Можливість і підстави компенсації моральної шкоди, завданої внаслідок порушення прав особи, закріплено у вказаній статті, а також у ст.ст. 1167,1168 ЦК України.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

Суд дійшов до висновку, що позивачеві спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, які пов`язані з втратою майна , до того ж повязаних з небезпекою для життя її доньки та матері , необхідність термінового поновлення цілісності домоволодіння, відновлення газо- та електропостачання призвело до порушення її нормальних життєвих зв`язків та вимагало від неї додаткових зусиль для організації його з новонародженим сином подальшого життя.
Обговорюючи розмір відшкодування позивачеві моральної шкоди, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, вважає, що заявлений позивачем розмір відшкодування моральної шкоди 5 000,00грн. є достатнім розміром грошового відшкодування моральної шкоди за вказаних обставин .При цьому, виходячи с цих же вимог розумності, виваженості та справедливості суд вважає за доцільне стягнути компенсацію моральної шкоди з відповідача ОСОБА_2 .
Відповідно до вимог частини 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено, в зв`язку з чим суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати пропорційно до задволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.14, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 -задовольнити частково.

Стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_4 118 278 грн. 00 коп. у відшкодування матеріальної шкоди та 1182,78 грн судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 5 000 ( п`ять тисяч) грн. компенсації моральної шкоди та 551 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Центральний районний суд м. Миколаєва шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя Центрального районного суду
м. Миколаєва О.А. Гуденко