АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ[1]

25 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Музичко С.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Синявському Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року,

встановила:

29.12.2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем ОСОБА_2, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №402 від 27 березня 2015 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що від шлюбу з відповідачем вона має сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вважає, що їх подальше спільне життя з відповідачем є неможливим, оскільки останній застосовує по відношенню до неї фізичну силу, ображає, погрожує фізичною розправою. Це все відбувається на очах дитини, яка останнім часом нервує та постійно плаче. наміру до примирення між ними немає.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року позов задоволено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неповноту встановлення судом обставин справи, неправильне та неповне дослідження доказів, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Зазначила, що позивачем не було надано суду жодного доказу, який би підтверджував обставини, викладені в позовній заяві, а також те, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечить її інтересам, які мають істотне значення. 23 лютого 2017 р. відповідачем було подано до суду клопотання про надання сторонам строку на примирення, яке судом першої інстанції було необґрунтовано відхилено. Вважає, що підстави для розірвання шлюбу відсутні, розірвання шлюбу негативно вплине на сина сторін, який повинен виховуватися в повній сім'ї та відсувати батьківську турботу, та чоловіче виховання.

В судовому засіданні 30.03.2017 р. ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити. Не заперечував тієї обставини, що у грудні 2016 р. мав місце випадок, коли він перебував у нетверезому стані. Обставини, про які вказує позивач у позовній заяві, не пам'ятає.

Після надання судом апеляційної інстанції строку на примирення відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Позивач ОСОБА_1 просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Пояснила, що наданий судом апеляційної інстанції строк на примирення позитивних наслідків не приніс. За весь цей час відповідач лише один раз приїхав на 40 хвилин відвідати дитину. Після цього вона його не бачила. Зазначила, що у грудні 2016 р. відповідач повів себе агресивно, безпричинно побив її на очах дитини, викинув через вікно речі, у зв'язку з чим вона була змушена викликати працівників поліції. Оскільки відповідач у подальшому навіть не зміг згадати про те, що відбувалося в цей день, у неї виникли сумніви щодо його психічного стану, вона боїться перебувати з ним наодинці, категорично наполягає на розірванні шлюбу. Також пояснила, що після випадку у грудні 2016 р. вона змінила замки в квартирі, що належить її матері, відповідач в присутності працівників поліції забрав свої особисті речі та майно, більше в квартирі не з'являвся.

Заслухавши доповідь по справі, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до частини 9 та 10 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ст. 24 цього Кодексу шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Реєстрація шлюбу з особою, яка визнана недієздатною, а також з особою, яка з інших причин не усвідомлювала значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, має наслідки, встановлені статтями 38-40 цього Кодексу.

Згідно частин 1 та 3 ст. 55 цього Кодексу дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній.

Згідно частин 3 та 4 ст.56 цього Кодексу кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 27 березня 2015 року. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 9).

З 10 грудня 2016 року сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних стосунків, сім'я існує формально.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та зазначила про причини, які роблять неможливим подальше перебування в шлюбі з відповідачем.

За час перебування справи в суді відповідачем не було надано жодного доказу на підтвердження можливості збереження даної сім'ї та подальшого спільного проживання з позивачем. Примушування позивача до збереження шлюбних стосунків суперечить вимогам закону.

З огляду на вказану обставину, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що сім'я сторін розпалася, їхнє спільне проживання суперечить інтересам позивача, що має істотне значення.

Судом апеляційної інстанції надавався сторонам строк на примирення, по закінченню якого позивач продовжує наполягати на розірванні шлюбу. При цьому розірвання шлюбу не припиняє права відповідача брати участь у вихованні свого сина.

Доводів про порушення судом норм матеріального і процесуального права, які дають підстави для скасування судового рішення, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи відсутність у сторін морально-правової основи шлюбу, яка ґрунтується на почуттях взаємної поваги та любові, взаємній підтримці та допомозі, враховуючи фактичні взаємини подружжя, мотиви та причини розлучення, підстави для надання сторонам додаткового строку на примирення відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Справа №754/16177/16-ц

Апеляційне провадження №22-ц/796/4774/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Панченко О.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Кирилюк Г.М.