Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: Попович О.В., Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві про звільнення майна з-під арешту, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 січня 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що постановою відділу Державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві) від 26 вересня 2011 року було накладено арешт на його майно у виконавчому провадженні № 1235/4, відкритому на підставі виконавчого листа № 2-142/10, виданого 19 листопада 2010 року Голосіївським районним судом м. Києва про стягнення з нього на користь ВАТ НАСК «Оранта» грошових коштів в розмірі 52 293 грн 98 коп.

Зазначав, що 23 листопада 2011 року державним виконавцем була винесена постанова про повернення зазначеного виконавчого документа стягувану та повторно даний виконавчий документ на виконання не надходив. Виконавче провадження передано до архіву, що перешкоджає можливості вирішити питання про зняття арешту у рамках виконавчого провадження за Законом України «Про виконавче провадження».

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_4 просив звільнити

з-під арешту, який накладений постановою ВДВС Голосіївського РУЮ у

м. Києві від 26 вересня 2011 року у виконавчому провадженні № 1235/4, все рухоме та нерухоме майно, яке йому належить на праві власності.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 січня

2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від

19 квітня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 332 ЦПК Українисуд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до положень ст. 335 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права, оскільки для відновлення порушених прав боржника у виконавчому провадженні встановлений інший спосіб захисту, передбачений розділом VII ЦПК України.

Даний висновок судів першої та апеляційної інстанцій є законним та обґрунтованим, відповідає фактичним обставинам справи, наданим сторонами доказам та вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред'явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Враховуючи, що звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_4 просив скасувати арешт, накладений державним виконавцем на майно боржника в межах виконавчого провадження, яке завершене постановою від

23 листопада 2011 року, однак на порушення ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» не був скасований, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що позивачем фактично оспорюються дії державного виконавця при винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, а тому порядок їх оскарження передбачений розділом VII ЦПК України.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Суди попередніх інстанцій правильно визначились із характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Докази та обставини, на які посилається представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 у касаційній скарзі, були предметом розгляду у судах першої та апеляційної інстанцій та при їх дослідженні і встановленні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Із врахуванням наведеного колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень, не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 січня

2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 19 квітня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: О.В. Попович

І.М.Завгородня

В.М. Коротун