АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6124/17 Справа № 199/1661/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого-судді: Максюти Ж.І.,

суддів: Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

за участі секретаря: Куць О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом знесення паркану,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись в суд з даним позовом до відповідача, зазначивши, що вони є співвласниками земельної ділянки по вул. Передовій, 26 у м. Дніпрі, загальною площею О,0703га, кадастровий №:01:388:0038. В зв'язку з необхідністю приведення документів на земельні ділянки у відповідність до норм чинного законодавства, після смерті ОСОБА_5, якій на праві спільної сумісної власності належала вищевказана земельна ділянка і подальшої реєстрації 1/2 частки за ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулась до інженера-геодезиста для виносу меж земельної ділянки в натурі. За результатами якого було складено Акт №0038 виносу меж земельної ділянки в натурі. Також, 22.08.2016 року фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 було виготовлено технічний паспорт на домоволодіння по вул. Передова, 26 у місті Дніпрі. Відповідно до Акту №0038 виносу меж земельної ділянки в натурі та технічного паспорту на домоволодіння по вул. Передова, 26 у місті Дніпро було встановлено, що в межах земельної ділянки позивачів знаходиться самочинно збудований паркан з металевого дроту. Даний паркан побудований самовільно на земельній ділянці позивачів відповідачем по справі, чиє домоволодіння межує з їх домоволодінням. Відповідач добровільно відмовляється знести зазначений паркан.

У звязку з чим позивачі просять суд зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні ними земельною ділянкою площею 0,0703га, кадастровий №:01:388:0038 по вул.Передовій, 26 у м.Дніпро, шляхом знесення паркану, побудованого на земельній ділянці, що належить ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 12 липня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом знесення паркану,- задоволено.

Зобовязано ОСОБА_2 усунути ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перешкоди у користуванні власністю земельною ділянкою площею 0,0703 га, кадастровий номер №:01:388:0038 по вулиці Передовій,26 в місті Дніпрі шляхом знесення паркану, побудованого на зазначеній земельній ділянці між домоволодіннями №24 по вул. Передовій та №26 по вул. Передовій в м. Дніпрі.

Також судом було вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, відповідно до вимог п.3,4 ст.309 ЦПК України.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановних обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Задовольняючи позов районний суд зробив висновок про те, що позивачі довели суду належними та допустимими доказами факт вчинення Відповідачем перешкод у користуванні власністю шляхом збудування паркану, а тому позов підлягає задоволенню, але погодитись з такими висновками суду не можливо.

Цивільно-процесуальним законодавством України, а саме: ст. 179 ЦПК України, передбачено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд повинен всебічно і повно зясувати усі обставини, що складають предмет доказування, дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст.ст. 58,59 ЦПКУ), окремо та всі докази у їх сукупності у порядку, передбаченому ст.ст.185,187,189,212 ЦПК України, що відображається у судовому рішенні. Відхилення того чи іншого доказу, перевагу одного доказу над іншим має бути мотивованим.

Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215, 303, 315-316 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності згідно державного акту на право власності на земельну ділянку належить земельна ділянка по вул. Передовій, 26 у м.Дніпро, загальною площею О,0703га, кадастровий №:01:388:0038. ОСОБА_3 на підставі рішення від 08.09.2016 року Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська на праві спільної часткової власності належить інша 1/2 частина земельної ділянки №26 по вулиці Передовій у місті Дніпропетровську, площею 0,0703 га., кадастровий номер :01:388:0038 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5, яка померла 01.04.2009 року.

На підставі державного акту на право приватної власності на землю від 29 грудня 2003 року виданого на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 08.10.2003 р. № 76/12, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,0558 гектарів, яка розташована за адресою м Дніпро, вул. Передова 24.

Актом №0038 виносу меж земельної ділянки в натурі, який було складено інженером-геодезистом ОСОБА_7, та технічним паспортом на домоволодіння по вул. Передова, 26 у місті Дніпро було встановлено, що в межах земельної ділянки позивачів знаходиться збудований паркан з металевого дроту. Вказану обставину підтверджено також геодезичними вимірами, зробленими 4.05.2017 року ТОВ НВП «ГеоЛекс-Центр», ТОВ «Лидер Проект».

Взявши до уваги зазначенийакт, місцевий суд задовольнив вимоги позову.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду, виходячи з наступного.

Апеляційний суд зазначає, що згідно Інструкції «про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками», яка затверджена Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 376 від 18.05.2010 р. визначено, що встановлення межових знаків на земельній ділянці проводиться інженером-геодезистом за участі власника ділянки та власників сусідніх земельних ділянок.

В той же час, з зазначеного акту №0038 вбачається, що виніс меж земельної ділянки в натурі був здійснений за відсутності власників суміжних земельних ділянок та лише за присутності ОСОБА_4, а тому вказаний акт не може бути належним та допустимим доказом в розумінні ст.58-59 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно акту встановлення існуючих зовнішніх меж земельної ділянки в натурі, погодженого ( у тому числі і позивачем ОСОБА_4П.) 19 травня 2003 року, суміжними землекористувачами жодних претензій при-встановленні існуючих меж землекористування не виявлено. На час погодження меж паркан з металевого дроту, який, за посиланнями позивачів самовільно встановлено відповідачем, вже був присутній на земельної ділянці Відповідача.

Сторонами не заперечувалося та спростовано не було, що паркан був побудований ще до купівлі-продажу домоволодіння ОСОБА_2 та до надання йому акту на право приватної власності на земельну ділянку.

Тобто, як вбачається з наданих документів, між сторонами існує спір саме щодо меж та площі суміжних земельних ділянок, а не закнностій встановлення паркану, що судом до уваги взято не було, зокрема, землевпорядні справи та надані суду копії державних актів на земельні ділянки, належні сторонам містять між собою суперечності щодо площ та обрисів суміжних земельних ділянок, що також не заперечується сторонами, межі земельних ділянок перед наданням акту погоджені з відповідачем не були. Окрім того, апеляційний суд зазначає, що у вимірах відсутні розміри ділянок.

Дослідження вказаних суперечностей, на які помилково не звернув увагу місцевий суд, вимагає спеціальних знань у сфері землеустрою, якими суд не володіє, а сторони в свою чергу не скористалися правом на звернення з клопотанням до суду про призначення відповідної судової експертизи.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які воі посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справ Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

Розглядаючи справу, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції не повно зясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також суд порушив та неправильно застосував норми матеріального права, у зв'язку з чим, є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 307, 309,316,317 ЦПК України, апеляційний суд, -

ВИРІШИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 липня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову - відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Ж.І. Максюта

Судді: Е.Л. Демченко

ОСОБА_8