АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Литвинюк І. М.

суддів: Височанської Н.К., Яремко В.В.

секретар Тодоряк Г.Д.

заявник - в.о. головного лікаря комунального міського управління «Чернівецької обласної психіатричної лікарні» ОСОБА_1

заінтересована особа - ОСОБА_2,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 грудня 2016 року, головуючий у 1-й інстанції Літвінова О.Г.,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року в.о.головного лікаря КМУ «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» звернувся до суду із заявою про госпіталізацію ОСОБА_2 до психіатричного закладу у примусовому порядку.

Посилався на те, що ОСОБА_2,ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2, був госпіталізований 21 грудня 2016 року о 18-20 годині в Чернівецьку обласну психіатричну лікарню. Направлення на госпіталізацію було видане лікарем-психіатром ОСОБА_4, який після особистого огляду ОСОБА_2 зробив висновок про необхідність його госпіталізації у психіатричний стаціонар для лікування у зв'язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе та оточуючих.

Підставою для висновку про необхідність госпіталізації є відомості про поведінку ОСОБА_2, які надійшли від райпсихіатра ОСОБА_5. 21 грудня 2016 року ОСОБА_2 був оглянутий лікарем-психіатром приймального покою Чернівецької обласної психіатричної лікарні, який підтвердив висновок про необхідність госпіталізації хворого. Останній був оглянутий комісією лікарів-

__________________________________________________________________________________________________________________________

провадження № 22-ц/794/1167/17 Категорія: 73

психіатрів Чернівецької облпсихлікарні. Комісія підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію та прийшла до висновку, що обстеження та лікування ОСОБА_2 можливе тільки в умовах стаціонару.

Також зазначав, що згода хворого на госпіталізацію відсутня, тому просив заяву задовольнити.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 грудня 2016 року заяву в.о. головного лікаря КМУ «Чернівецької обласної психіатричної лікарні» задоволено.

Призначено ОСОБА_2 примусову госпіталізацію у психіатричний стаціонар без його згоди в Чернівецьку обласну психіатричну лікарню.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви.

Посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, винесеним з порушенням норм матеріального та процесуального права, не було зясовано усіх фактичних обставин справи та не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам. Справа була розглянута за відсутності ОСОБА_2, про час і місце розгдяу справи його не повідомляли.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників розгляду справи, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 був госпіталізований у Чернівецьку обласну психіатричну лікарню, оскільки факти, викладені в заяві, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні наявними в матеріалах справи доказами.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Згідно з ч. 1 ст. 339 ЦПК України за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подаються до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу.

У ч.ч. 1, 2 ст. 340 ЦПК України передбачено, що у заяві про проведення психіатричного огляду фізичної особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку та її продовження, про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації повинні бути зазначені підстави для надання психіатричної допомоги у примусовому порядку, встановлені законом.

До заяви про психіатричний огляд або надання амбулаторної психіатричної допомоги у примусовому порядку додається висновок лікаря-психіатра, а про продовження примусово амбулаторної психіатричної допомоги, про примусову госпіталізацію, її продовження - висновок комісії лікарів-психіатрів та інші відповідні матеріали.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 був госпіталізований 21 грудня 2016 року о 18-20 годині в Чернівецьку обласну психіатричну лікарню. Направлення на госпіталізацію було видане лікарем-психіатром ОСОБА_4, який після особистого огляду ОСОБА_2 зробив висновок про необхідність його госпіталізації у психіатричний стаціонар для лікування у зв'язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе та оточуючих.

22 грудня 2016 року ОСОБА_2 був оглянутий комісією з трьох лікарів-психіатрів, які прийшли до висновку про наявність у нього на час огляду важкого психічного розладу, яке відповідає діагностичним критеріям шизофренія, параноїдна форма, прогредієнтний перебіг з психоптоподібним типом дефекту. На підставі цього комісія дійшла висновку, що ОСОБА_2 потребує лікування лише в умовах психіатричного відділення (а.с. 3).

На підставі викладеного, з посиланням на ст.ст. 12, 19, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу», суд задовольнив заяву.

Згідно зі ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Саме по собі посилання на звернення лікувального закладу на примусову госпіталізацію ОСОБА_2 у зв'язку із його поведінкою в школі без перевірки цієї інформації, аналізу та оцінки (ст. 89 ЦПК України) на предмет наявності підстав для припущення про наявність у неї психічного розладу є недостатнім.

Отже, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що застосування ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», тобто про примусову госпіталізацію особи, можливе лише у виняткових випадках, та заявником у порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України не надано достатніх доказів на підтвердження обставин вчинення ОСОБА_2 чи виявлення останнім наміру вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих або доказів того, що ОСОБА_2 не може самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність.

Крім того, згідно зі ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» встановлено презумпцію психічного здоров'я, тобто, кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставі та у порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Правова позиція щодо презумпції психічного здоров'я людини та неможливості незаконного втручання держави в її особисту свободу внаслідок нічим не підтвердженого припущення щодо наявності у неї психічного захворювання викладена у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є обов'язковою для застосування національними судами.

Так, прикладом реалізації права на здоров'я в контексті положень п.п. «е» п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічнохворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об'єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком.

Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме, рішення від 28 жовтня 2003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішенні від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що, судове рішення не містить обґрунтовані підстави для надання ОСОБА_2 психіатричної допомоги у примусовому порядку, що встановлені законом (ст. 280 ЦПК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 281 ЦПК України справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку чи про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги, госпіталізацію у примусовому порядку розглядається в присутності особи, щодо якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов'язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу, що подав заяву, та законного представника особи, щодо якої розглядаються питання, пов'язані з наданням психіатричної допомоги.

Однак, в порушення вищезазначеної норми ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про розгляд справи та заява була розглянута за його відсутності.

Отже, виходячи із засад приорітету забезпечення прав і свобод людини і громадянина при вирішенні питання про надання громадянинові психіатричної допомоги, активної ролі суду у справах даної категорії, заявником суду не надано, а суд першої інстанції не забезпечив отримання і дослідження безпосередньо у судовому засіданні (ч.1 ст.213 ЦПК України), крім висновку лікарів-психіатрів, інших доказів, які підтверджують або спростовують вимоги заявника і, зокрема, щодо необхідності лікування ОСОБА_2 лише в стаціонарних умовах.

З огляду на викладене, відповідно до п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в.о. головного лікаря комунальної медичної установи «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_1 у задоволенні заяви про госпіталізацію ОСОБА_2 до психіатричного закладу в примусовому порядку.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2, задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 грудня 2016 року скасувати.

У задоволенні заяви в.о. головного лікаря комунальної медичної установи «Чернівецька обласна психіатрична лікарня» ОСОБА_1 про госпіталізацію ОСОБА_2 до психіатричного закладу в примусовому порядку відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Дата складення повного тексту постанови - 22 грудня 2017 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

ОСОБА_6