Справа №560/134/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2017 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого судді: Оборонової І.В.,

за участю секретаря: Волкодав А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дубровиця справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 виробничого кооперативу "Лютинський" про визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 виробничого кооперативу "Лютинський" та просить визнати його власником картоплесховища, що розташоване на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: с. Лютинськ, вул. Світанкова, 3а, Дубровицький район Рівненська область.

Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 24 грудня 2015 р. на загальних зборах членів кооперативу СВК «Лютинський» було вирішено продати йому картоплесховище за ціною 100000,00грн. 28 грудня 2015р. позивач здійснив оплату за приміщення картоплесховища та отримав його згідно акту приймання-передачі. 25 лютого 2016р. він виготовив технічний паспорт на придбане картоплесховище. Після цього позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про державну реєстрацію картоплесховища, проте через відсутністність правовстановлюючих документів на придбане майно, в оформленні права власності, позивачу було відмовлено. Позивач вважає, що такою відмовою, його, як добросовістного набувача, було позбавлено права володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном.

До початку розгляду справи від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позов визнає.

Суд, дослідивши докази по справі приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що 24 грудня 2015 р. на загальних зборах членів кооперативу СВК «Лютинський» було вирішено продати ОСОБА_1 картоплесховище за ціною 100000,00 грн., про що свідчить копія протоколу №4 від 24 грудня 2015 року (а.с.7-8).

28 грудня 2015р. позивач здійснив оплату за приміщення картоплесховища в розмірі 100000,00 грн., про що свідчить накладна №48 (а.с.9). Тобто фактично позивач купив дане приміщення, а відповідач передав ОСОБА_1, згідно акту прийому-передачі, приміщення картоплесховиче на підставі рішення загальних зборів членів кооперативу СВК "Лютинський" передано ОСОБА_1 (а.с.6).

З копії технічного паспорта, виготовленого ФОП ОСОБА_3 вбачається, що він виготовлений на картоплесховиче №3 по вулиці Світанкова в с.Лютинськ Дубровицького району Рівненської області (а.с.10-12).

Постановою приватного нотаріуса Дубровицького районного нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_4 від 24.05.2017 року ОСОБА_1 відмовлено у посвідченні договору купівлі-продажу картоплесховища №3а, яке розташоване по вулиці Світанкова в с.Лютинськ Дубровицького району Рівненської області, у зв'язку з відсутністю правовстановлючих документів на нерухоме майно (а.с.39).

Рішенням про відмову державній реєстрації прав та їх обтяжень №29497124 від 04.05.2016 року, вирішено відмовити ОСОБА_1 у державній реєстрації права власності на будівлю, що розташована в с.Лютинськ, вул. Світанкова, 3а, Дубровицького району Рівненської області (а.с.5).

За правилами статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За змістом ст. 657 ЦК України, ( у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Крім того, відповідно до ч.3 ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

У ст. 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимог про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.п. 13, 14 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст.210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

У постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19.06.2013 року у справі № 6-49цс13 з приводу неоднакового застосування ч.2 ст.220 ЦК України у справах з подібних правовідносин зазначено, що договір купівлі-продажу нежитлового будинку в силу ст.657 ЦК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг визнаний судом дійсним на підставі ч.2 ст.220 ЦК України, і, відповідно, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно.

На вказану обставину звертав увагу Верховний суд України в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 30 січня 2013 р. у справі № 6-162цс12.

Аналогічна позиція застосування ч.2 ст.220 ЦК України викладена у ухвалах Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 квітня 2015 року (справа №6-42308св14) та від 03 червня 2015 року (справа №6-5374св15).

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Отже, між сторонами фактично виникли договірні зобов'язання у сфері купівлі-продажу нерухомого майна, проте враховуючи обов'язкові вищезначені вимоги чинного на момент укладення договору законодавства щодо форми укладення таких договорів, викладені обставини дають підстави для висновку, що договір купівлі-продажу нерухомого майна є неукладеним і таким, що не породжує для сторін права та обов'язки, що унеможливлює визнання права власності на вказане майно, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 212, 214, 215 ЦПК України; ст.ст.220, 392, 650, 655-657 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 виробничого кооперативу "Лютинський" про визнання права власності відмовити за безпідставністю.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області через Дубровицький районний суд з поданням апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Суддя Дубровицького

районного суду ОСОБА_5