Справа № 161/3546/17 Головуючий у 1 інстанції: Гринь О.М.
Провадження № 22-ц/773/1095/17 Категорія: 55 Доповідач: Стрільчук В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 вересня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Бовчалюк З.А.,

секретар судового засідання - Концевич Я.О.,

з участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3, Засєкіної О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства (далі - ПП) «Ескулап» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку за апеляційною скаргою відповідача ПП «Ескулап» на рішення Луцького міськрайонного суду від 27 червня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він працював на посаді техніка-ортезиста в ПП «Ескулап» з 01 жовтня 2016 року за направленням Луцького міського центру зайнятості з окладом 4 400 грн.

Наказом № 2 від 30 листопада 2016 року його було звільнено у зв'язку із закінченням терміну дії договору, однак при звільненні йому не виплачені витрати, пов'язані з відрядженням до м. Харкова на 6 днів у сумі 1 653 грн. З наказом про відрядження він не був ознайомлений. Заробітну плату за період роботи він отримав 10 лютого 2017 року.

В подальшому між ним та відповідачем укладено ще один договір на виконання робіт техніком-ортезистом згідно з направлення Луцького міського центру зайнятості з окладом 6400 грн. Наказом № 4 від 06 грудня 2016 року його знову було прийнято на роботу, а наказом № 5 від 30 грудня 2016 року - звільнено у зв'язку із закінченням дії договору. Вважає, що за цей період роботи заробітна плата виплачена йому не у повному обсязі.

Тому просив стягнути з відповідача не виплачену заробітну плату та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

20 травня 2017 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача на свою користь 32 784,09 грн., з яких: компенсація відрядних за поїздку до м. Харкова - 1 653,60 грн., не виплачена у повному обсязі заробітна плата за грудень 2016 року - 2324,25 грн., середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку до 22 червня 2017 року - 28 806,24 грн., а всього 32 784,09 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду від 27 червня 2017 року позов задоволено частково.

Постановлено стягнути з ПП «Ескулап» на користь ОСОБА_1 563 гривні 60 копійок витрат, понесених у зв'язку з відрядженням, та 20 952 гривні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В решті позову відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ПП «Ескулап» в дохід держави 640 гривень судового збору.

В апеляційній скарзі відповідач ПП «Ескулап» просить скасувати це рішення в частині задоволення позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з підприємства на користь ОСОБА_1 5 678,50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, покликаючись на неправильне визначення судом розміру середнього заробітку позивача.

В запереченні позивач ОСОБА_1 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення оскаржуване рішення - без змін, зазначаючи про його законність та обґрунтованість.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких мотивів.

Судом встановлено, що згідно з наказом директора ПП «Ескулап» ОСОБА_3 від 28 вересня 2016 року № 1 ОСОБА_1 прийнято на роботу з 03 жовтня 2016 року на посаду техніка-ортезиста-гіпсовиливальника цього підприємства з посадовим окладом 4400 грн. (а. с. 16).

Наказом (розпорядженням) директора ПП «Ескулап» ОСОБА_3 № 1/10 від 07 жовтня 2016 року ОСОБА_1 було відряджено на навчальний семінар в Український науково-дослідний інститут протезування у м. Харків з 09 по 14 жовтня 2016 року та видано з каси підприємства 1 500 грн. для відрядних витрат (а. с. 17).

30 листопада 2016 року ОСОБА_1 звільнений із займаної посади у зв'язку із закінченням терміну дії договору на підставі наказу № 2 від 30 листопада 2016 року, що підтверджується відповідним записом у його трудовій книжці (а. с. 7).

Наказом директора ПП «Ескулап» ОСОБА_3 від 06 грудня 2016 року № 4 ОСОБА_1 знову прийнято на роботу на посаду техніка-ортезиста на період з 06 грудня 2016 року по 30 грудня 2016 року з оплатою згідно відпрацьованих годин (а. с. 19).

30 грудня 2016 року позивач звільнений із займаної посади у зв'язку із закінченням терміну дії договору на підставі наказу № 5 від 30 грудня 2016 року, що підтверджується відповідним записом у його трудовій книжці (а. с. 61).

Згідно з Актом перевірки додержання ПП «Ескулап» законодавства про працю та загальнообов'язкового державного соціального страхування № 04-0106/165 від 24 березня 2017 року (далі - Акт перевірки), проведеної за заявою ОСОБА_1 Управлінням держпраці у Волинській області, за жовтень 2016 року позивачу нарахована заробітна плата в розмірі 1 450 грн., до виплати - 1 291,27 грн., відпрацьовано 20 робочих днів (а. с. 40-49).

Із вказаного Акту перевірки також вбачається, що у видаткових касових ордерах від 07 жовтня 2016 року № 2 зазначено, що заявнику виплачені витрати на відрядження в сумі 1 500 грн., від 17 жовтня 2016 року № 3 - 1 085 грн. 37 коп., але підпис про їх отримання відсутній.

У звіті про використання коштів, виданих на відрядження, від 14 жовтня 2016 року відображено, що на проїзд до місця проведення семінару ОСОБА_1 використано 2 585 грн. 37 коп., але підпису підзвітної особи немає.

За листопад 2016 року заявнику була нарахована заробітна плата в сумі 7350 грн., до виплати - 5 916грн. 75 коп.

Згідно з відомістю розподілу заробітної плати ОСОБА_1 на платіжну карту Приватбанку 28 листопада 2016 року перераховано 3 542 грн.

При звільненні з роботи 30 листопада 2016 року ОСОБА_1 не були виплачені всі належні суми при звільненні, а саме: заробітна плата - 3 666 грн. 02 коп., витрати на відрядження та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки (за два місці роботи).

У наданій розшифровці трудових витрат на виготовлення ортезу на колінний гомілково-стопний суглоб, стопу фіксально-коригувальний, затвердженій директором підприємства, передбачена тарифна ставка - 60 грн./год.

За грудень позивачу нарахована заробітна плата в сумі 2 640 грн. (відпрацьовано 44 години), до виплати - 2 125,20 грн., 28 грудня 2016 року перераховано на картку Приватбанку 1 500 грн.

В день звільнення ОСОБА_1 не були виплачені заробітна плата в сумі 625 грн. 20 коп. та компенсація за невикористану щорічну відпустку.

Заборгована заробітна плата за період роботи жовтень-листопад, грудень 2016 року в сумі 4 291 грн. 22 коп. перерахована на картку Приватбанку: 10 лютого 2017 року - 2 166 грн. 02 коп. та 01 березня 2017 року - 2 125 грн. 20 коп.

На день здійснення перевірки 24 березня 2017 року ОСОБА_1 не виплачено заробітну плату за невикористані дні щорічної відпустки та витрати на відрядження до м. Харкова.

За результатами перевірки директору ПП «Ескулап» ОСОБА_3 було внесено припис від 24 березня 2017 року та надано строк до 24 квітня 2017 року для усунення виявлених порушень законодавства в частині оплати праці (а. с. 36-37).

На виконання вказаного припису ПП «Ескулап» 24 квітня 2017 року нараховано та виплачено ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку (шість днів) в сумі 628 грн. (а. с. 38-39, 76, 77).

Представник відповідача ОСОБА_3 суду пояснив, що ОСОБА_1 07 жовтня 2016 року в зв'язку з направленням на навчальний семінар в м. Харків видано з каси підприємства 1 500 грн. готівки. Крім того, позивачу було придбано квитки на проїзд з м. Луцька до м. Харкова, а саме: квиток на проїзд автобусом з м. Луцька до м. Києва та на проїзд залізничним транспортом з м. Києва до м. Харкова (а. с. 78). Дані обставини позивачем визнано. Після повернення з відрядження ОСОБА_1 не надав належним чином оформлений фінансовий звіт про використання коштів та понесені ним витрати у відрядженні, а тому підстав для оплати вказаних витрат, на його думку, немає.

Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювань ним суму.

Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Статтею 121 КЗпП України передбачено, що працівники мають право на відшкодування витрат та одержання інших компенсацій, у зв'язку зі службовими відрядженнями. Працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються: добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлених законодавством. За відрядженими працівниками зберігаються протягом усього часу відрядження місце роботи (посада). Працівникам, які направлені у службове відрядження, оплата праці за виконану роботу здійснюється відповідно до умов, визначених трудовим або колективним договором, і розмір такої оплати праці не може бути нижчим середнього заробітку.

З дослідженого судом посвідчення про відрядження ОСОБА_1 встановлено, що позивач перебував у відрядженні у місті Харкові з 09 жовтня 2016 року по 14 жовтня 2016 року включно (6 днів) (а. с. 18).

Позивач надав суду проїзний документ, яким підтверджується оплата його проїзду з м. Харкова до м. Луцька в сумі 410 грн. з часом і датою відправлення транспортного засобу з м. Харкова о 22.00 год. 13 жовтня 2016 року (а. с. 78). Сторона відповідача не заперечувала, що витрати по оплаті проїзду з відрядження здійснювалися позивачем.

Згідно з підпунктом 170.9.1 ст. 170 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) дo оподатковуваного доходу не включаються витрати на відрядження, не підтверджені документально, на харчування та фінансування інших власних потреб фізичної особи (добові витрати), понесені y зв'язку з таким відрядженням у межах території України, але не більш як 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, в розрахунку за кoжeн календарний день такого відрядження.

На 01 січня 2016 року встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати становив 1378 грн.

Звідси розмір добових за один календарний день - 275,60 грн. (1378 х 0,2).

Таким чином, витрати на відрядження ОСОБА_1 становлять 2063,60 грн. (275,60 грн. х 6 днів + 410,00 грн.). З врахуванням виплаченого відповідачем авансу в сумі 1500,00 грн., сума заборгованості ПП «Ескулап» перед позивачем складає 563,60 грн. (2063,60 - 1500).

За своєю правовою природою витрати на відрядження є компенсаційними виплатами, які за змістом статті 2 Закону України «Про оплату праці» відносяться до додаткової заробітної плати. За наявності заборгованості підприємства перед працівником із вказаних витрат вони мають бути виплачені в день звільнення.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником в день звільнення є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Доводи відповідача про те, що витрати на відрядження не були виплачені ОСОБА_1 у зв'язку з не оформленням останнім належним чином фінансового звіту про відрядження, не заслуговують на увагу. В розпорядженні ПП «Ескулап» було вищезгадане посвідчення про відрядження позивача (а. с. 18) з відмітками керівника підприємства про вибуття працівника та про його повернення. Доказів того, що позивач відмовився надавати фінансовий звіт про своє відрядження, як і доказів того, що підприємство пропонувало йому скласти такий звіт, відповідач суду не надав.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача директор ПП «Ескулап» ОСОБА_3 пояснив, що фінансовий звіт про відрядження ОСОБА_1 не оформив, тому що між сторонами не було досягнуто згоди щодо розміру добових. Отже вина позивача у несвоєчасному оформленні вказаного звіту відсутня.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Всупереч наведеним нормам процесуального права відповідач не надав суду доказів того, що у діючому на підприємстві Положенні про відрядження розмір добових становить 200 грн., хоча мав усі можливості для здійснення своїх процесуальних прав у повному обсязі, оскільки був представлений у суді адвокатом.

Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду представники відповідача визнали, що розмір добових витрат, які мали бути виплачені позивачу, становить 275,60 грн. за кожну добу відрядження, і що підприємство було готове виплатити ОСОБА_1 витрати на відрядження, виходячи саме з такого розміру добових витрат. Також сторона відповідача зазначила про свою згоду з оскаржуваним рішенням суду в частині стягнення з підприємства витрат, понесених у зв'язку з відрядженням, в сумі 563,60 грн. Тому, враховуючи закріплений у ст. 11 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства, апеляційний суд приймає до уваги вказану позицію відповідача.

Разом з тим, навіть за умови, що розмір добових на підприємстві становить 200 грн., відповідач не провів повного розрахунку з позивачем у день звільнення, оскільки в такому разі заборгованість становила б 110 грн. (200 х 6 + 410 - 1 500). Отже в будь-якому випадку ПП «Ескулап» зобов'язане виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку.

Доказів того, що відповідач пропонував позивачу отримати понесені у зв'язку з відрядження витрати до ухвалення оскаржуваного рішення і що позивач відмовився від такої пропозиції відповідач суду не надав.

Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної вище відповідальності (постанова Верховного Суду України від 03 липня 2013 року № 6-64цс13).

Розрахунок середнього заробітку за весь час затримки провадиться у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Згідно з пунктами 5, 8 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

ОСОБА_1 працював у ПП «Ескулап» з 03 жовтня 2016 року по 30 листопада 2016 року з окладом 4400 грн. та з 06 грудня 2016 року по 30 грудня 2016 року з оплатою згідно відпрацьованих годин. Враховуючи, що заборгована підприємством сума витрат, пов'язаних з відрядженням, належала позивачу при звільненні 30 листопада 2016 року, його середньоденний заробіток слід розраховувати із заробітної плати та кількості робочих днів за період роботи з 03 жовтня 2016 року по 30 листопада 2016 року.

Для визначення середньоденного заробітку сумарний заробіток за фактично відпрацьований час ділиться на кількість робочих днів у розрахунковому періоді (8800/42 = 209,52 грн.).

Виходячи з того, що середньоденна заробітна плата позивача становить 209,52 грн., сума коштів, яка підлягає стягненню на його користь за весь час затримки розрахунку ПП «Ескулап» з дня звільнення визначена судом шляхом множення суми середньоденної заробітної плати на кількість робочих днів за період з 30 листопада 2016 року (день звільнення) по день прийняття рішення у справі, а саме - 142 (кількість робочих днів з 30 листопада 2016 року по 27 червня 2017 року) х 209,52 (середньоденна заробітна плата) = 29 751,84 грн.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

Разом із тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Зазначені правові позиції містяться у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для застосування судами України.

Суд першої інстанції врахував, що в більшій частині розрахунок зі звільненим працівником був проведений до відкриття провадження у даній справі, що відповідач вживав заходи до проведення розрахунку з позивачем, а станом на дату розгляду справи заборгованість підприємства перед позивачем існує лише в частині оспорюваної відповідачем суми витрат на відрядження, що становить 563,60 грн. Разом з тим, судом враховано, що фактичний розрахунок по недоплаченій позивачу компенсації за невикористані дні щорічної відпуски відбувся лише 24 квітня 2017 року на виконання припису Управління держпраці у Волинській області.

Приймаючи до уваги співвідношення задоволеної судом суми, яка не була своєчасно виплачена позивачу з вини відповідача, а саме 563,60 грн. та його середньомісячного заробітку, а також розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку 29 751,84 грн., суд вважав за можливе застосувати принцип співмірності та зменшити за таких обставин розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку до 20 952 грн. (209, 52 грн. х 100 роб. днів (24 квітня 2017 року) = 20952 грн.).

Виходячи з викладеного, давши правильну оцінку обставинам справи, суд обґрунтовано задовольнив позов частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про розмір середньоденної заробітної плати, яку слід використовувати при обчисленні розміру середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по виплаті заробітної плати, не заслуговують на увагу виходячи з наступного.

Як зазначалося вище, судом стягнута з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі (витрат на відрядження) в сумі 563,60 грн., яка виникла під час дії укладеного між сторонами трудового договору, за яким ОСОБА_1 працював на ПП «Ескулап» з 03 жовтня 2016 року по 30 листопада 2016 року. У задоволенні вимог позивача про стягнення іншої заборгованості підприємства перед ним суд відмовив. При цьому судом на підставі вищенаведених доказів достовірно встановлено, що заробітна плата ОСОБА_1 за вказаним трудовим договором становила 4 400 грн. на місяць, що підтверджується наказом директора ПП «Ескулап» від 28 вересня 2016 року, яким позивач був прийнятий на роботу (а. с. 16), і визнано представником відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні апеляційного суду. Тому обчислення судом середньоденної заробітної плати позивача, як і середнього заробітку за час затримки розрахунку, виходячи з такого розміру його заробітної плати, а не із заробітної плати, яка була визначена йому новим трудовим договором, укладеним сторонами 06 листопада 2016 року (а. с. 19), відповідає встановленим обставинам справи і вищенаведеним вимогам законодавства.

Також безпідставними є доводи відповідача про те, що середній заробіток має бути стягнутий на користь позивача за період з 30 грудня 2016 року (день звільнення) по 01 березня 2017 року (день остаточної виплати).

Згідно з вимогами ст. ст. 116, 117 КЗпП України повний розрахунок підприємства з ОСОБА_1 за трудовим договором, що діяв з 03 жовтня 2016 року по 30 листопада 2016 року, мав бути проведений у день його звільнення з роботи, тобто 30 листопада 2016 року. Оскільки в цей день розрахунок проведений не був (витрати на відрядження працівнику не виплачені), то саме з цього дня починається обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а не з дня звільнення позивача з роботи за іншим трудовим договором.

Судом встановлено, що заборгована заробітна плата (витрати на відрядження в сумі 563,60 грн.) не були виплачені ОСОБА_1 ні в день його звільнення, ні 01 березня 2017 року, коли на його банківську карту була перерахована частина заборгованої заробітної плати, ні на час вирішення справи судом, що визнано представником відповідача директором ПП «Ескулап» ОСОБА_3 в судовому засіданні. Тому суд обґрунтовано стягнув на користь позивача його середній заробіток, обчислений по день ухвалення рішення.

Таким чином, доводи апеляційної скарги повністю спростовуються встановленими судом вищенаведеними обставинами справи.

Інших доводів щодо незаконності та/або необґрунтованості оскаржуваного рішення в апеляційній скарзі не наведено. Тому передбачених законом підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідача Приватного підприємства «Ескулап» відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду від 27 червня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді