Єдиний унікальний номер 234/8782/16-ц Номер провадження 22-ц/775/738/2017
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2017 року м. Бахмут Донецької області

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого - судді: Будулуци М.С.

суддів: Курило В.П., Канурної О.Д.

за участю секретаря Молдованова Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 березня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 10 травня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права приватної особистої власності та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя ,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 23 березня 2017 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна та визнання права приватної особистої власності та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя - задоволено частково.

Визнано обєктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 майно набуте ними під час шлюбу, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 63,3 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м.; легковий автомобіль марки OPEL, модель VECTRA, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова,рами) W0L000087N1261700.

Визнано за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, який народився в м. Краматорськ Донецької області, ІНН НОМЕР_2, та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка народилася в м. Краматорськ Донецької області, ІНН НОМЕР_3, право власності за кожним на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_2, загальною площею 63,3 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м.; легкового автомобіля марки OPEL, модель VECTRA, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова,рами) W0L000087N1261700.

Розділено майно, яке належить ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності.

Виділено ОСОБА_1 в натурі легковий автомобіль марки OPEL, модель VECTRA, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова,рами) W0L000087N1261700.

Залишено у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 трикімнатну квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 63,3 кв.м., житловою площею 38,2 кв.м.

В іншій частині позову ОСОБА_1 та позову ОСОБА_2 відмовлено.

Додатковим рішенням цього ж суду від 10 травня 2017 року вирішено питання про розподіл судових витрат, яким:

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 1 264 грн. 52 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 363 грн. 56 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави в особі Державної судової адміністрації України судовий збір у розмірі 736 грн. 84 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 433 грн. 57 коп.

Не погодившись з вказаними рішеннями суду, позивач ОСОБА_1 подав апеляційні скарги на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 березня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 10 травня 2017 року.

Посилаючись на недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду в частині визнання квартири АДРЕСА_4 обєктом права спільної сумісної власності подружжя скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов щодо визнання права приватної особистої власності на квартиру задовольнити, а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, заявлених до нього, відмовити.

В обґрунтування доводів скарги позивач зазначив, що суд неправильно встановив обставини придбання спірної квартири у власність подружжя.

Так, суд першої інстанції вважав встановленим, що спірна квартира придбана подружжям ОСОБА_2 за спільні кошти, які спільно проживали, вели господарство та мали спільний бюджет.

Однак, дана обставина не підтверджується наявними у справі доказами. Свідки відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 (рідна сестра ОСОБА_2В.) та ОСОБА_4 (близька подруга ОСОБА_2В.) не надали конкретних пояснень з цього приводу. Свідок ОСОБА_3 зазначила, що на час придбання спірної квартири вона була ще дитиною. Свідок ОСОБА_4 пояснила, що про відомі обставини вона знає зі слів ОСОБА_2 Будь-яких інших доказів, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, остання суду не надала та не змогла пояснити джерело походження коштів на сплату придбаної квартири, не памятала і вартості квартири. Втім, єдиним джерелом прибутку сторін за час шлюбу була заробітна плата позивача, котра у своїй сукупності, за умов необхідності харчування, придбання одягу, ліків, засобів особистої гігієни та оплати комунальних послуг є меншою ніж вартість спірної квартири, що виключає її придбання у спосіб, який пояснила відповідач ОСОБА_5

Натомість, свідки позивача ОСОБА_1 надали показання, котрі узгоджуються з матеріалами справи про природу походження коштів, за які придбана спірна квартира. Так, свідок ОСОБА_6 (попередній власник спірної квартири) пояснив, що він домовився про продаж кватири з матірю відповідача ОСОБА_5, яка передала останньому кошти за квартиру. До того ж, він погодився на продаж квартири за умови передання йому (ОСОБА_6А.) у власність іншої квартири (№ 130 будинку № 13 по бул. Краматорському в м. Краматорську Донецької області), котра належала сестрі відповідача - ОСОБА_7, яка і була передана у власність останньому за договором дарування (а.с. 149). Сукупність вказаних правочинів свідок ОСОБА_6 назвав міною квартир, що і стало підставою для критичного ставлення суду до його показань, оскільки фактично були укладені з ним договори купівлі - продажу спірної квартири та дарування квартири. Однак, ІНФОРМАЦІЯ_3, а враховуючи те, що ОСОБА_6 був відчужувачем квартири по одному договору та набувачем по іншому, можна дійти висновку про узгодження його показань з письмовим матеріалами справи, а не про їх суперечність.

Аналогічні показання надали ОСОБА_5 та свідок ОСОБА_7, які не були прийняті судом через родинні відносини з позивачем ОСОБА_1, незважаючи на підтвердження їх письмовими доказами, а саме, - договором дарування (а.с. 149) та розпискою про отримання грошових коштів від ОСОБА_5 (а.с. 152). Суд першої інстанції взагалі не надав правової оцінки розписці (а.с. 152), хоча її зміст відповідає показанням свідка ОСОБА_6 Зі змісту даної розписки вбачається, що гроші за спірну квартиру сплатила саме ОСОБА_5 та діючим законодавством не заборонено складання зазначеного документу через певний час після вчинення правочину.

Вважає, що судом зроблені висновки, що не відповідають обставинам справи, а саме про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_5.

Позивач вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував ст.ст. 60-61 СК України, які не підлягали застосуванню у спірних правовідносинах, суд не встановив обсяг спільно нажитого майна і не зясував джерело його набуття.

Також, апелянт зазначає, що суд своїм рішенням вийшов за межі позовних вимог, оскільки, відповідно до резолютивної частини оскаржуваного рішення спірна квартира була визнана обєктом спільної сумісної власності подружжя, за ОСОБА_2 визнано право власності на ? частину квартири та квартира залишена в спільній частковій власності.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду ОСОБА_1 просив додаткове рішення змінити, виключити із нього стягнення судового збору в розмірі 1 264 грн. 52 коп. на користь держави, як помилкове.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, апелянт зазначив, що в позові він просив визнати сумісною власністю подружжя автомобіль марки OPEL та інше майно, загальною вартістю 63 009 грн. 20 коп. Також він просив визнати право особистої приватної власності на придбану у період шлюбу квартиру АДРЕСА_5, вартістю 229 462 грн.

ОСОБА_1 посилався на те, що спір стосується поділу 1/2 частини зазначеної квартири, на яку претендує колишня дружина позивача - ОСОБА_2, що є спільною сумісною власністю подружжя. Вважає, що судовий збір він повинен сплатити, виходячи із вартості 1/2 частини спірної квартири, що дорівнює 114 731 грн. Загальна ціна позову складає 146 223 грн. 60 коп., виходячи з наступного розрахунку: 63 009 грн. 20 коп. (загальна вартість автомобіля та іншого майна) поділити на 2, що дорівнює 31 504 грн. 60 коп., та додати 114 731 грн. (вартість 1/2 частини квартири). Судовий збір в розмірі 1 % від ціни позову в 146 235 грн. 60 коп. складає 1 462 грн. 35 коп., який він і сплатив у повному обсязі.

Таким чином, додатковим рішенням з нього зайво стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 1 264 грн. 52 коп.

ОСОБА_1 та його представник - адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційних скарг та просили скарги задовольнити.

ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційних скарг та просила скарги відхилити.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, а рішення суду та додаткове рішення слід залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Як зазначено в ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог статті 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ст. 57 Сімейного кодексу України, до майна, що є особистою приватною власністю дружини або чоловіка відносяться:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»;

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Частиною 1 ст. 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Як передбачено ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 71 Сімейного Кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Відповідно до ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно пунктів 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 09 листопада 2001 року.

Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 08 серпня 2016 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Судом також встановлено і це не заперечувалося сторонами, що в період шлюбу за спільні кошти ними придбано автомобіль марки OPEL, модель VECTRA, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_1

Згідно звіту про оцінку транспортного засобу від 14 квітня 2016 року, ринкова вартість автомобіля марки OPEL, модель VECTRA, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 становить 43 225грн. Сторонами вказана вартість автомобіля в судовому засіданні не оспорювалася.

Враховуючи зазначене, а також те, що в ході судового розгляду справи ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 (за згодою останньої) вартість 1/2 частини спірного автомобіля, суд задовольнив позовні вимоги кожного із них стосовно визнання автомобіля марки OPEL, модель VECTRA, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова,рами) W0L000087N1261700 обєктом права спільної сумісної власності подружжя та виділив його в натурі позивачу ОСОБА_1

Що стосується вимог ОСОБА_2 про визнання обєктами права спільної сумісної власності та поділ придбаних в період шлюбу холодильника Samsung RL44CPS, пральної машинки автомат LG WD-80158NP, мікрохвильової пічки HANSA HMO-202 DG, компютерного монітору ASUS VW 193D та основного блоку (процесор) IQ-P41, газової плити, бака водонагрівача, а також стягнення з відповідача різниці вартості часток, суд відмовив в задоволенні цієї частини позовних вимог, оскільки не було доведено факту наявності вказаного майна на час розгляду справи.

Судом також встановлено, що 25 травня 2004 року, під час перебування у шлюбі, за ОСОБА_1, на підставі договору купівлі-продажу ВВС №727850 від 24 квітня 2004 року, укладеного між ОСОБА_6, ОСОБА_11 та ОСОБА_1, зареєстровано право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_6.

Згідно звіту про оцінку майна від 18 травня 2016 року, ринкова вартість трикімнатної квартири АДРЕСА_5, розташованої на 4 поверсі 9 поверхового будинку, становить 229 462 грн.

При вирішенні справи суд врахував наступні показання свідків.

Так, допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 - мати позивача ОСОБА_1 пояснила, що квартира АДРЕСА_7 придбана за її кошти та кошти її чоловіка. Також пояснила, що її дочці -ОСОБА_7 раніше належала однокімнатна квартира АДРЕСА_8. Вказану квартиру вони обміняли на спірну квартиру та ще доплатили 3 700 доларів США, спочатку - 3 200 доларів США, а через півроку - 500 доларів США, які вона (ОСОБА_2М.) віддала продавцю особисто. Розписки на ці гроші на той час не писали. Сторони матеріальної участі в придбанні квартири не приймали. Під час оформлення договору купівлі продажу спірної квартири у нотаріуса були присутні вона, дочка, син - ОСОБА_1 та невістка - ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_7 - сестра позивача ОСОБА_1 дала показання, які аналогічні показанням свідка ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні показав, що в 2004 році він обміняв належну йому та його батькові трикімнатну квартиру АДРЕСА_7 на однокімнатну квартиру № 130 в тому ж будинку за доплату в 3700 доларів США. Спочатку йому сплатили 3 200 доларів США, а через деякий час - ще 500 доларів США. Гроші йому давала мати ОСОБА_1 Під час укладення угоди у нотаріуса були присутні він (ОСОБА_6А.), його батько, позивач та його мати.

Свідок ОСОБА_3 - сестра відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні показала, що сторони тривалий час проживали в однокімнатній квартирі сестри ОСОБА_1 в будинку № 13 по бульвару Краматорському в м. Краматорську. ОСОБА_2 займалася вихованням дітей, отримувала на них допомогу, а ОСОБА_1 працював. Вони збирали гроші на придбання власного житла. Матеріально сторонам допомагали їх батьки, які купували їм одежу, продукти харчування, давали гроші. Зазначила, що спірну квартиру сторони купили за спільні кошти.

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснила, що вона знає ОСОБА_2 на протязі 10 років. Спочатку сторони жили в однокімнатній квартирі, а потім купили трикімнатну квартиру. Зі слів ОСОБА_2 їй відомо, що спірну квартиру вони купили за спільні кошти.

Як вбачається з договору купівлі продажу АВЕ №006620 від 05 листопада 1999 року, сестрі позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_7, належала на праві власності однокімнатна квартира АДРЕСА_9, яку вона за договором дарування від 24 квітня 2004 року подарувала ОСОБА_6, що спростовує показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 про обмін цієї квартири на спірну квартиру.

Відмовляючи в позові ОСОБА_1 в частині визнання спірної квартири його особистою приватною власністю, суд виходив з того, що позивач в судовому засіданні не довів, що спірна квартира придбана за його особисті кошти, які не є спільними коштами його та ОСОБА_2, а тому відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_5.

Суд не прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_7 відносно того, що спірна квартира придбана за кошти батьків та сестри позивача ОСОБА_1, оскільки вказані свідки є близькими родичами позивача, зацікавлені в результатах розгляду справи на його користь та дійшов висновку, що ці показання свідків не знайшли свого обєктивного підтвердження.

Окрім цього, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2, визнавши за ними обєктами права спільної сумісної власності майно, яке набуте ними під час шлюбу, а саме: трикімнатну квартиру, легковий автомобіль, та визнавши за кожним із них право власності по 1/2 частини квартири, легкового автомобіля, виділивши ОСОБА_1 автомобіль в натурі і залишивши трикімнатну квартиру у спільній частковій власності сторін, суд вважав встановленим та доведеним, що спірна квартира та автомобіль придбані сторонами за їх спільні кошти, під час шлюбу, оскільки вони тривалий час проживали разом та мали спільний бюджет.

Апеляційний суд вважає, що зазначені висновки суду першої інстанції відповідають встановленим обставинам справи та вимогам законодавства. Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами, дав їм належну оцінку і обґрунтовано частково задовольнив заявлені позовні вимоги як позивача - ОСОБА_1, так і відповідача ОСОБА_2

Апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 підлягає відхиленню, виходячи з наступних підстав.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції допустив недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушив норми матеріального і процесуального права, неправильно застосував статті 60 і 61 Сімейного кодексу України, апеляційний суд відхиляє, як безпідставні.

При цьому суд першої інстанції правильно виходив з того, що згідно з ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Виключенням з цієї норми є тільки майно, що є особистою приватною власністю дружини або чоловіка, перелік якого визначений ст. 57 Сімейного кодексу України та є вичерпним. Аналогічна позиція викладена в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна» від 21 грудня 2007 року № 11, а саме: не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя.

Всупереч тверджень в апеляційній скарзі, позивач ОСОБА_1 не надав доказів того, що спірну квартиру він придбав до укладення шлюбу, набув її на підставі договору дарування, чи в порядку спадкування, або за кошти, які належали йому особисто, що відповідно до приписів ч.1 ст. 57 СК України, є підставою для визнання квартири його приватною власністю. Не підтвердили цього і допитані свідки - ОСОБА_5, ОСОБА_12 та ОСОБА_6, на які посилався апелянт у скарзі.

Як передбачено ч.1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікову на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку.

Довід ОСОБА_1 про те, що дружина не мала самостійного заробітку, в даному випадку не має правого значення, оскільки в період шлюбу його дружина ОСОБА_2 займалась доглядом за малолітніми дітьми сторін, що не заперечує і апелянт.

Твердження апелянта про те, що гроші за спірну квартиру ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_5, текст розписки ОСОБА_6 від 08 грудня 2016 року та пояснення останнього стосовно отримання ним коштів від матері позивача спростовується договором купівлі - продажу квартири від 24 квітня 2004 года, в якому зазначено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 26 359 грн., які отримані продавцями ( ОСОБА_6, ОСОБА_11Д.) від покупця ( ОСОБА_1С.) під час оформлення цього договору ( а.с. 5, 53, 169).

Тому судом правильно встановлено, що спірна квартира придбана сторонами в період шлюбу, за сумісні кошти, для обох з подружжя, яке проживало однією сімєю.

Довід апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не надала достатньо доказів на підтвердження свого заявленого позову, апеляційний суд відхиляє, оскільки суд першої інстанції дослідив всі наявні докази, допитав свідків, перевірив твердження і заперечення сторін, належним чином оцінив показання свідків, інші докази у справі. При цьому суд свої правові висновки належним чином мотивував та повно виклав у рішенні.

Твердження апелянта про те, що при ухваленні рішення суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог, апеляційний суд відхиляє, як безпідставні, оскільки суд розглянув справу за зверненням сторін, в межах заявлених ними вимог, на підставі доказів сторін, у відповідності з встановленими обставинами справи та згідно норм діючого законодавства.

При вирішенні справи суд врахував розяснення, які надані в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна» від 21 грудня 2007 року № 11, в якому зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК (2947-14) щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Судом встановлено, що квартира та автомобіль придбані подружжям за спільні кошти в період шлюбу, належать сторонам на праві спільної сумісної власності, тому суд правильно визнав їх обєктами права спільної сумісної власності подружжя, визнавши право власності за кожним із сторін на ? частину трикімнатної квартири АДРЕСА_5, легкового автомобіля марки OPEL, модель VECTRA, 1992 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова,рами) W0L000087N1261700.

При цьому суд врахував, що оскільки в ході розгляду справи ОСОБА_1 сплатив колишній дружині ОСОБА_2 вартість 1/2 частини автомобіля, за згодою останньої, то виділив йому автомобіль в натурі, залишивши у спільній частковій власності сторін трикімнатну квартиру, яка розташована на 4 поверсі 9 поверхового житлового будинку та не може бути реально поділена між ними, відповідно до їх часток.

Доводи ж апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів по справі, яким суд надав належну оцінку.

Апеляційний суд також вважає, що всупереч тверджень в апеляційній скарзі ОСОБА_1, в додатковому рішенні судом першої інстанції правильно наведено розрахунок судового збору, який підлягає стягненню з обох сторін, з урахуванням змісту позовних вимог та часткового їх задоволення, виходячи із вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України та норм Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 1911 року № 3674-VI стосовно розміру судового збору, з яким апеляційний суд погоджується.

Таким чином, наведені в апеляційних скаргах доводи не дають підстав для висновку про те, що при вирішенні справи суд допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, або неправильно застосував норми права, в тому числі, і при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції повно та всебічно зясував усі обставини справи, зібраним доказам надав належну правову оцінку і обґрунтовано частково задовольнив заявлені позови та правильно вирішив питання про розподіл судових витрат.

Отже, оскільки апеляційним судом не встановлено недоведеності обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушень судом першої інстанції при розгляді справи норм матеріального чи процесуального права, то й підстав для задоволення апеляційних скарг ОСОБА_1, які він подав на рішення та додаткове рішення суду, не має.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 23 березня 2017 року та додаткове рішення цього ж суду від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: