Справа № 308/1434/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

09 червня 2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі:

судді: Бенца К.К.,

при секретарі: Струтинська Н.Ю.

за участю:

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного нотаріуса Першої Ужгородської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 про визнання заповіту подружжя недійсним , зняття заборони та вилучення запису про накладення заборони на квартиру з Державного реєстру речових прав, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до Державного нотаріуса Першої Ужгородської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 про визнання заповіту подружжя недійсним на підставі ст. ст. 203, 215, ч.1 ст. 255 ЦК України , зняття заборони та вилучення запису про накладення заборони на квартиру з Державного реєстру речових прав. Мотивуючи позовні вимоги тим , що 01.03.2004 року вона та її чоловік ОСОБА_3 уклали заповіт подружжя на випадок їх смерті , згідно якого вони заповіли належну їм однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4 був посвідчений державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 за реєстровим № 3-630. ОСОБА_5 на якого вони склали заповіт перестав надавати їм допомогу, не піклується про них. 11.10.2012 року помер її чоловік ОСОБА_3 Вона поховала чоловіка виключно за власний рахунок. Вважає що заповіт вчинено не законно та з грубим порушенням норм чинного законодавства. В обгрунтування недійсності заповіту позивач посилається на те, що при посвідченні заповіту допущено ряд грубих порушень , зокрема: 1) порушення форми посвідчувального напису нотаріуса. Нотаріус зазначила адрес нотаріальної контори, що є порушенням форми посвідчувального напису і не може допускатись нотаріусом;2) в графі підпис відсутній особистий підпис ОСОБА_1, а вказано лише прізвище, імя та по батькові ;3) нотаріус не розяснила їм зміст ст. 1243 ЦК України щодо прав та обовязків кожного з подружжя та наслідків його укладення , зокрема п.3 та п.4 ст.1243 ЦК України; 4) нотаріус не перевірив чи квартира, яка заповідалась ними належить їм на праві спільної сумісної власності і набута ними за спільні кошти. Позивач ОСОБА_1 вказує на те, що квартиру вона отримала із першим чоловіком і другий її чоловік ОСОБА_3 не мав жодного відношення до вказаної квартири, кошти на її придбання не надавав. Отже вказана квартира не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки квартира була отримана внаслідок безоплатної передачі , а отже на думку позивача не може бути предметом заповіту. Позивач також вказує на те, що нотаріус чітко не розяснила права, обовязки та наслідки укладеного ними заповіту подружжя, а відтак вони не усвідомлювали значення і наслідки його укладення. Дані недоліки і порушення, допущені нотаріусом при посвідченні заповіту , на думку позивача, вказують і доказують відсутність вільного волевиявлення на складання заповіту і є підставою для визнання заповіту недійсним , передбаченою ч.2 ст. 1257 ЦК України.

На підставі наведеного , з посиланням на те, що заповіт , як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів, позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати заповіт подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_3 посвідчений державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 01.03.2004 року за реєстровим № 3-630 недійсним та зняття заборони та вилучення запису про накладення заборони на квартиру АДРЕСА_2 з Державного реєстру речових прав.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позові. Зокрема пояснила, що племінник ОСОБА_5 на користь якого було складено заповіт, після смерті її чоловіка не відвідує її, не надає їй жодної допомоги, у зв'язку з чим просить позовні вимоги задоволити.

Відповідач державний нотаріус Першої Ужгородської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 у судове засідання повторно не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи та письмових заперечень до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи.

Заслухавши пояснення позивача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного.

Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

З огляду положень ст.ст. 57 і 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Судом встановлено, що 01.03.2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 склали заповіт , яким належну їм на праві спільної сумісної власності квартиру АДРЕСА_2 заповіли ОСОБА_5 ОСОБА_4 посвідчений державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 01.03.2004 року за реєстровим № 3-630.

Як встановлено судом, 11.10.2012 року ОСОБА_3 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ № 145366 від 11.10.2012 року , копія якого приєднана до матеріалів справи.

В силу дії ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Положеннями ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Пред'являючи позов до державного нотаріуса ОСОБА_2 позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги, посилався на те, що нотаріусом при посвідченні заповіту допущено ряд порушень, у зв'язку з чим позовні вимоги пред'явлені позивачем саме до нього.

Проте, нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - сторін нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб'єктами правовідношення, з приводу якого виник спір.

Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат» № 3425-XII, у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов'язків стосовно позивача. Це суперечить правовому статусу нотаріуса, визначеному в статтях 1, 9 Закону № 3425-XII. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов'язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями.

Так, в ухвалі колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 05.12.2007 р. у справі № 6-16344св07 висловлена така правова позиція: «Відповідно до ст. 26 ЦПК особами, які беруть участь у справі, є сторони, треті особи та їх представники. Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач, тобто особи, матеріально-правовий спір між якими є предметом вирішення в цивільному судочинстві. Суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які вступають у порушену в суді справу, пред'явивши позов щодо предмета спору з метою захисту особистих суб'єктивних матеріальних прав чи охоронюваних законом інтересів, є третіми особами, які заявляють самостійні вимоги (ст. 34 ЦПК). Третіми особами, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, є суб'єкти цивільних процесуальних правовідносин, які беруть участь у справі на стороні позивача або відповідача з метою захисту своїх суб'єктивних прав та інтересів (ст. 35 ЦПК). Відповідно до ст. 1 Закону № 3425-XII нотаріат - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов'язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Виходячи із системного аналізу зазначених правових норм, слід зробити висновок, що при вирішенні справ, які стосуються оспорювання прав і обов'язків сторін, набутих на підставі вчинених нотаріальних дій - посвідчення договорів, угод (крім справ за скаргами на нотаріальні дії чи відмову в їх вчиненні), нотаріуси в розумінні статей 30, 34, 35 ЦПК не є особами, прав і обов'язків яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх юридична заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення».

У п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (Постанова ВСУ № 9) зазначено: «Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса».

У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» (Постанова ВСУ № 7) зазначено: «У справах про спадкування нотаріуси не є заінтересованими особами і не повинні залучатися до участі у справі».

У п. 16 Постанови ВССУ № 3 зазначено: «Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (ч. 2 ст. 50 Закону № 3425-XII). За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства».

З наведеного можна зробити висновок, що нотаріус може бути відповідачем у справах цієї категорії лише в разі оскарження відмови від вчинення нотаріальної дії або процедури її вчинення. При цьому такі вимоги до нотаріуса підлягають розгляду в позовному провадженні за правилами цивільного судочинства як спір про право.

Тоді в разі подання позову щодо оскарження нотаріальної дії з підстав недотримання приватним нотаріусом вимог чинного законодавства при їх вчиненні відповідачем буде сам приватний нотаріус.

У разі пред'явлення вказаних позовних вимог до державного нотаріуса відповідачем буде відповідна державна нотаріальна контора. Це зумовлено тим, що державний нотаріус, крім загального статусу нотаріуса, також має особливий статус - працівника юридичної особи, тобто державної нотаріальної контори.

З огляду на вищевикладене, є очевидним, що державний нотаріус ОСОБА_2 не може виступати як особа, яка порушує, не визнає чи оспорює права позивача, оскільки нотаріус діє не як фізична особа, а як орган юрисдикційної діяльності від імені держави.

У разі пред'явлення позову до неналежного відповідача суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ст. 33 ЦПК).

Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, суд відмовляє у позові до неналежного відповідача з цієї підстави і не повинен робити інших висновків щодо обставин справи, не пов'язаних із встановленням належності відповідача.

Ч. 1. ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом роз`яснено позивачу в судовому засіданні положення ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України. В той же час, позивач своїм правом на заміну неналежного відповідача не скористався, позивачем в судовому засіданні не заявлялось клопотання про заміну неналежного відповідача.

На підставі вимог ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України, суд, за відсутності умов, передбачених вказаною нормою, не вправі проводити заміну неналежного відповідача на належного.

Згідно ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

З огляду на зазначене, суд вважає за необхідне відмовити у позові до нотаріуса виходячи з того, що він є неналежним відповідачем у цій справі.

За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

В зв'язку з відмовою позивачу у задоволенні позову в частині визнання заповіту подружжя недійсним, підстави для задоволення позову в частині зняття заборони та вилучення запису про накладення заборони на квартиру АДРЕСА_2 з Державного реєстру речових прав також відсутні.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись Законом України «Про нотаріат", Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст.ст. 3,4, 8,10, 15, 33, 57, 60, 61, 209, 212-215, 218,224-226 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державного нотаріуса Першої Ужгородської державної нотаріальної контори ОСОБА_2 про визнання заповіту подружжя недійсним , зняття заборони та вилучення запису про накладення заборони на квартиру з Державного реєстру речових прав відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі,але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_6