У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Львівської міської ради про визнання права оренди земельної ділянки та зобов'язання до вчинення дій, за касаційною скаргою Львівської міської ради на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від 5 березня 2015 року, до них перейшло право власності на нежитлові приміщення, а саме: адміністративний будинок (літ. А-2) площею 502,9 кв. м, виробничий корпус (літ. Б-2) площею 394,0 кв. м, гаражний корпус (літ. В-1) площею 210,5 кв. м, прохідну (літ. Г-1) площею 14,6 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Вказані нежитлові приміщення раніше перебували у власності іпотекодавця ОСОБА_5, а до цього їх власниками було публічне акціонерне товариство «АТ «Монтажбудзв'язок», якому для будівництва та обслуговування нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 надано в оренду земельну ділянку загальною площею 1 586 кв. м (у тому числі в межах червоних ліній 66 кв. м).

5 травня 2015 року позивачі звернулися до Львівської міської ради із заявою про переукладення з ними договору оренди спірної земельної ділянки, однак листом заступника начальника Управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин Департаменту містобудування Львівської міської ради від 5 червня 2015 року їм відмовлено у переукладенні такого договору. Вважають таку відмову незаконною, оскільки при переході від попереднього орендаря земельної ділянки права власності на нежитлові приміщення розміщені на ній, до них перейшло і право оренди зазначеної земельної ділянки. А тому Львівська міська рада зобов'язана з ними переукласти договір оренди на тих же умовах, на яких він був укладений з попереднім орендарем, потреби вказане питання розглядати додатково на сесії міської ради немає, відтак просили позов задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 11 травня 2016 року, позов ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 право оренди на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1 586 кв. м, на умовах визначених договором оренди від 11 липня 2003 року, укладеним між Львівською міською радою та попереднім землекористувачем закритим акціонерним товариством «Спеціалізоване управління по будівництву ліній електропередачі, засобів та споруд зв'язку «Монтажбудзв'язок».

Зобов'язано Львівську міську раду укласти з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договір оренди на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 1586 кв. м, на умовах визначених договором оренди від 11 липня 2003 року, укладеним між Львівською міською радою та попереднім землекористувачем закритим акціонерним товариством спеціалізоване управління по будівництву ліній електропередачі, засобів та споруд зв'язку «Монтажбудзв'язок».

У поданій касаційній скарзі Львівська міська рада просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що позивачі набули право власності кожен по 1/2 частці на нежитлові приміщення, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України. Таким чином, до позивачів перейшло право на оренду вказаної земельної ділянки на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 5 березня 2015 року між публічним акціонерним товариством «Укргазпромбанк» (далі - ПАТ «Укргазпромбанк») та приватним підприємством «Агентство земельних відносин» (далі - ПП «Агентство земельних відносин») укладено договір відступлення права вимоги за іпотечними договорами, відповідно до якого усі права вимоги за іпотечним договором від 9 січня 2014 року перейшли до нового кредитора - ПП «Агентство земельних відносин». 5 березня 2015 року на підставі договору купівлі-продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені відповідно до ст. 38 Закону України «Про іпотеку», укладеного між ПП «Агентство земельних відносин» (продавець) та ОСОБА_3, ОСОБА_4 (покупці) до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перейшло право власності, кожному на 1/2 частини, на нежитлові приміщення, а саме: адміністративний будинок (літ. А-2) площею 502,9 кв. м, виробничий корпус (літ. Б-2) площею 394 кв. м, гаражний корпус (літ. В-1) площею 210, 5 кв. м, прохідну (літ. Г-1) площею 14,6 кв. м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1. Відомості про нових власників нерухомого майна внесені до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Зазначене нерухоме майно належало на праві власності попередньому власнику ОСОБА_5, який набув його у власність від закритого акціонерного товариства «Спеціалізоване управління по будівництву ліній електропередачі, засобів та споруд зв'язку «Монтажбудзв'язок» (далі - ЗАТ «Спеціалізоване управління по будівництву ліній електропередачі, засобів та споруд зв'язку «Монтажбудзв'язок») на підставі договору дарування 45/100 ідеальних частин нежитлових приміщень та договору дарування 55/100 ідеальних частин нежитлових приміщень від 27 березня 2013 року.

Зазначені приміщення розташовані на земельній ділянці площею 1 586 кв. м, яка на даний час перебуває в оренді, згідно договору оренди земельної ділянки від 11 липня 2003 року, укладеного між ЗАТ «Спеціалізоване управління по будівництву ліній електропередачі, засобів та споруд зв'язку «Монтажбудзв'язок» та Львівською міською радою, строком на 15 років до 11 липня 2018 року.

Враховуючи перехід права власності на нерухоме майно, 5 травня 2015 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 направлено до Львівської міської ради спільну заяву «Про переукладення договору оренди землі». 5 червня 2015 року управлінням природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування Львівської міської ради надано відповідь № 2403-3вих-1872 про відмову у розгляді звернення і вирішенні його по суті, у зв'язку з відсутністю копій технічних паспортів на нежитлові будинки зразка 1995 року та відсутністю письмової згоди попереднього землекористувача.

Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 1 ст. 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача (ч. 2 ст. 120 ЗК України).

Частина 4 ст. 120 ЗК України передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Таким чином, суди дійшли висновку про те, що укладення договору оренди земельної ділянки, яка перебуває у державній або в комунальній власності, у випадку набуття права на жилий будинок, будівлю або споруду, розташовану на такій земельній ділянці, і яка перебуває в оренді, можливе без наявності щодо рішення відповідного органу про надання земельної ділянки, оскільки названа ділянка вже була надана у користування ЗАТ «Спеціалізоване управління по будівництву ліній електропередачі, засобів та споруд зв'язку «Монтажбудзв'язок». У даному випадку до позивачів існуюче право оренди земельної ділянки переходить в силу закону, у зв'язку з набуттям позивачам права власності на нежитлові приміщення.

Разом з тим, суди не надали оцінки доводами представника відповідача про те, що орендні відносини спірної земельної ділянки, не припинені та не розірвані. Після укладення договору оренди 11 липня 2003 року між Львівською міською радою та ЗАТ Спеціалізоване управління по будівництву ліній електропередачі, засобів та споруд зв'язку «Монтажбудзв'язок» підписані також інші договори на спірну земельну ділянку на інших умовах, зокрема, наявний договір оренди від 28 березня 2008 року.

Відповідно до п. 9 договору оренди земельної ділянки від 11 липня 2003 року у разі відчуження будівель або їх частин, розташованих на орендній земельній ділянці, орендар зобов'язаний повідомити про це орендодавця у 10-денний термін із дня відчуження та внести зміни в договір оренди земельної ділянки і повідомити нового власника про обов'язковість оформлення права користування на землю. Внесення змін в договір оренди земельної ділянки відбувається шляхом винесення на розгляд пленарного засідання міської ради відповідного проекту ухвали.

Таким чином, представник відповідача зазначав, що у даному випадку позивачам слід було звернутися з відповідною заявою на ім'я Львівського міського голови про погодження вибору місця розташування земельної ділянки з письмовою згодою землекористувача щодо вилучення з користування земельної ділянки, а саме нотаріально засвідченою письмовою згодою ЗАТ «Спеціалізоване управління по будівництву ліній електропередачі, засобів та споруд зв'язку «Монтажбудзв'язок», оскільки є договір оренди земельної ділянки від 11 липня 2003 року, який не припинений та не розірваний. Зазначений порядок передбачений рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 8 серпня 2014 року № 605 «Про затвердження інформаційних та технологічних карток адміністративних послуг, які надає Львівська міська рада» згідно із рішенням виконавчого комітету від 8 червня 2015 року № 351. Таким чином, зазначене питання потребує відповідного погодження Львівської міської ради. Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачі зверталися з відповідною заявою до Львівської міської ради, проте до органу місцевого самоврядування подано неповний пакет документів, що стало підставою відмови у розгляді даного звернення і вирішення його по суті. Відмова по суті розглянутого питання про укладення договору оренди спірної земельної ділянки у матеріалах справи відсутня.

Колегія суддів звертає увагу на доводи представника відповідача про те, що питання регулювання земельних відносин вирішується виключно на пленарних засіданнях Львівської міської ради, відповідно до положень ст. ст. 13, 41, 142, 143 Конституції України, ст. ст. 10, 26, 33, 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. ст. 12, 116, 124 ЗК України.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, судом передчасно зобов'язано відповідача укласти договір оренди спірної земельної ділянки на умовах, визначених договором оренди від 11 липня 2003 року, тоді як сторони є вільними в укладенні договору. Отже вимоги позивачів щодо зобов'язання відповідача укласти договір оренди землі, є безпідставними, а висновок судів про наявність підстав для задоволення позову, передчасним.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про необхідність часткового задоволення касаційної скарги із скасуванням судових рішень та направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Львівської міської ради задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 листопада 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 11 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик