УХВАЛА

іменем україни

31 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 4 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 25 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулось до суду із указаним позовом посилаючись на те, що 5 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір та додаткова угода до нього від 13 березня 2009 року, згідно з якими ОСОБА_4 отримав кредит у сумі 78 тис. грн, зі сплатою 18,5 % річних, строком до 5 квітня 2017 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_4 обов'язків за кредитним договором 5 квітня 2007 року між банком і ОСОБА_5 був укладений договір поруки, відповідно до умов якого відповідач ОСОБА_5 зобов'язалась перед позивачем відповідати за виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором.

У порушення умов договору відповідачем ОСОБА_4 грошові зобов'язання не виконуються.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 3 березня 2011 року було достроково стягнуто заборгованість за кредитним договором, яка так і не повернута боржником.

З урахуванням зазначеного позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в сумі 81 200 грн, із яких: заборгованість за відсотками - 31 359 грн 48 коп.; 49 840 грн 52 коп. - пеня за порушення строків сплати відсотків за період з 15 серпня 2015 року по 29 лютого 2016 року.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 4 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 25 липня 2016 року, позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Стягнуто солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 5 квітня 2007 року у розмірі 81 200 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», закрити провадження у справі або передати справу на новий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 3 березня 2011 року в частині стягнення заборгованості за кредитом у сумі 61 846 грн 24 коп. не виконано у повному обсязі, залишок заборгованості за кредитом становить 34 157 грн 58 коп., а тому дійшов висновку про стягнення заборгованості за відсотками у сумі 31 359 грн 48 коп., які нараховані після ухвалення попереднього рішення суду на залишок непогашеної заборгованості, пені за період з 15 серпня 2015 року по 29 лютого 2016 року у сумі 49 840 грн 52 коп.

Такі висновки є правильними, ґрунтуються на фактичних обставинах, установлених судом, на доказах, поданих сторонами, які судом належним чином оцінені і відповідають вимогам закону, який правильно застосовано.

Судом установлено, що 5 квітня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_4 кредит у сумі 78 тис. грн з оплатою за користування кредитними коштами 18,5 % річних на строк до 5 квітня 2017 року включно.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором, 5 квітня 2007 року між ВАТ «РайффайзенБанк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_6 укладено договір поруки, згідно з умовами якого, у разі невиконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором банк має право пред'явити вимоги безпосередньо до поручителя, які він зобов'язаний виконати шляхом сплати суми заборгованості.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 3 березня 2011 року, яке набрало законної сили, стягнуто з відповідачів солідарно на користь ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» заборгованість за кредитним договором від 5 квітня 2007 року у розмірі 73 702 грн 47 коп., із яких: 61 846 грн 24 коп. - заборгованість за кредитом, 6 339 грн 69 коп. - заборгованість за відсотками, 5 516 грн 54 коп. - пеня за порушення строків повернення кредиту та відсотків.

Вказане рішення суду відповідачами виконано частково.

Згідно із розрахунком банку заборгованість позичальника за тілом кредиту станом на 29 лютого 2016 року становить 34 157 грн 58 коп. У зв'язку з наявністю заборгованості за тілом кредиту, сума заборгованості за відсотками станом на 29 лютого 2016 року становить 31 359 грн 48 коп., пеня за несвоєчасне погашення відсотків - 49 840 грн 52 коп.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якої погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за відсотками та пені за порушення строків сплати відсотків за період з 15 серпня 2015 року по 29 лютого 2016 року.

Доводи касаційної скарги про те, що з ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняються правовідносини сторін є помилковим, оскільки наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Також помилковими є доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не застосував строк позовної давності, про застосування якої ОСОБА_4 просив у суді апеляційної інстанції.

Так, згідно зі ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Оскільки ст. 267 ЦК України є нормою матеріального права суд апеляційної інстанції не вправі розглядати заяву про застосування строків позовної давності.

Указаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-780цс15 та від 2 березня 2016 року № 6-2307цс15 і відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу відхилити.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 4 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 25 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик