Справа № 360/1552/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2017 рокуБородянський районний суд

Київської області в складі: головуючої судді Міланіч А.М.

при секретарі Хоменко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Бородянка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок недійсними, застосування правових наслідків недійсності договорів дарування,

в с т а н о в и в :

В серпні 2016 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в січні 2010 року до неї (позивачки) звернулися відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 з пропозицією укласти договір довічного утримання, на що вона погодилась, і 19 березня 2010 року між ними (сторонами) та її чоловіком - третьою особою ОСОБА_4 було укладено, як вважала позивач, договір довічного утримання її та чоловіка. Того ж дня 19 березня 2010 року після підписання вказаної угоди задля остаточного оформлення договору довічного утримання відповідачі запропонували їй (позивачці) поїхати до приватного нотаріуса в м.Київ, на що вона також погодилась, та між ними було укладено договори дарування належних їй (позивачці) будинку та земельної ділянки. Про те, що між сторонами було укладено договори дарування, а не договір довічного утримання, вона (позивачка) дізналась лише отримавши відповідь від приватного нотаріуса ОСОБА_5 від 31 травня 2016 року.

Таким чином, відповідачі скористались її (позивачки) юридичною необізнаністю, психологічним та фізичним станом, вона є особою похилого віку та потребує матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність відповідачів лише за умови довічного утримання її та її чоловіка, укладаючи спірні договори, помилилася щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після їх укладення між нею і відповідачами.

Тому просила визнати недійсними вказані договори дарування житлового будинку, який розташований в смт.Клавдієво-Тарасове Бородянського району Київської області по вул.Франка,36, та земельних ділянок площею 0,2801 га і 0,1190 га за тією ж адресою, укладені між сторонами 19 березня 2010 року.

В судовому засіданні позивачка позов підтримала та викладене підтвердила, суду, зокрема, пояснила, що 19 березня 2010 року уклала нотаріально посвідчений договір дарування, а не довічного утримання, так як в такому разі були меншими платежі за оформлення цього договору, розуміла, що укладає договір дарування. Відповідачі отримали всі документи на передане їм в дар майно та після цього почали господарювати на земельній ділянці, допомагали їй (позивачці), але десь років чотири тому між ними почали виникати непорозуміння і відповідачі перестали надавати допомогу. Раніше не зверталась до суду, так як надіялась на налагодження стосунків з відповідачами.

Представник відповідачів ОСОБА_6 в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що на момент укладання договору дарування, позивачка усвідомлювала правову природу правочину та мала намір подарувати будинок саме відповідачам. Нотаріусом під час укладання договору, були роз'яснені права та наслідки даного правочину, жодних порушень при його укладенні допущено не було. Позивачка самостійно збирала необхідні документи, чітко розуміла, що підписує та бажала укласти саме договір дарування, свідомо висловила свою волю та розуміла наслідки. Окрім того, просив суд застосувати до даних правовідносин строк позовної давності.

Третя особа ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_7 в судовому засіданні вважали, що позов підлягає задоволенню з тих же підстав, що і позивачка.

Вислухавши пояснення позивачки, представника відповідачів, третьої особи та його представника, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 5 червня 2009 року належали на праві власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в смт.Клавдієво-Тарасове Бородянського району Київської області по вул.Франка, № 36 та земельна ділянка площею 0,3991 га, (для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель 0,1190 га та для особистого підсобного господарства 0,2801 га), яка розташована за тією ж адресою (а.с.138-139,148-150).

За договором дарування від 19 березня 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованим в реєстрі за № 684, позивачка ОСОБА_1 безоплатно передала у власність відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3, а ті прийняли в дар в рівних частинах кожному належний їй (позивачці) на праві приватної власності вказаний житловий будинок, розташований в смт.Клавдієво-Тарасове Бородянського району Київської області по вул.Франка, № 36. П.9 даного договору передбачено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру. В п.11 зазначається, що дарувальник та обдаровані стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність вільних намірів при його укладанні, а також те, що цей договір не є фіктивним чи удаваним правочином (а.с.129-130).

Також за договором дарування від 19 березня 2010 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованим в реєстрі за № 687, позивачка ОСОБА_1 безоплатно передала у власність відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3, а ті прийняли в дар в рівних частинах кожному належні їй (позивачці) на праві приватної власності земельні ділянки, розташовані в смт.Клавдієво-Тарасове Бородянського району Київської області по вул.Франка, № 36, загальною площею 0,3991 га. В п. 12 цього договору передбачено, що дарувальник та обдаровані стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність вільних намірів при його укладанні, а також те, що цей договір не є фіктивним чи удаваним правочином (а.с.147).

На підставі даних договорів дарування за відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_3 15 серпня 2013 року було зареєстроване право приватної спільної часткової власності, по ? частині за кожним, на вказані будинок та земельні ділянки (а.с.24-28).

Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Договір дарування є одностороннім правочином, який за загальним правилом не створює будь-яких обов'язків для обдаровуваного.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Підстави для визнання договорів недійсними визначені ЦК України. Такі підстави є спільними при визнанні недійсним будь-якого правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України правочин є недійсним у разі недодержання сторонами при його укладанні вимог, що встановлені законом. Крім того, законом встановлено конкретні випадки, при настанні яких правочин може бути визнаний недійсним у судовому порядку.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Таким чином, при розгляді вимог про визнання договору дарування недійсним, предметом доказуванні в суді є те, що помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

В обгрунутвання своїх вимог щодо визнання договорів дарування недійсними позивачка посилається на те, що в силу свого похилого віку та потреби матеріальної допомоги вона бажала укласти з відповідачами договір довічного утримання та думала, що укладає саме цей договір, натомість з вини відповідачів, які, користуючись її юридичною необізнаністю, ввели її в оману, уклала договори дарування.

Однак, дані обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та суперечать зібраним по справі доказам, зокрема, самим договорам дарування від 19 березня 2010 року, які викладено чітко, однозначно, без можливості їх двоякого розуміння, в договорах зазначено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру, дарувальник та обдаровані стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність вільних намірів при його укладанні, а також те, що цей договір не є фіктивним чи удаваним правочином. Також в договорах вказується і не заперечується сторонами, що нотаріусом роз'яснено позивачці наслідки укладення даного правочину, статті Цивільного Кодексу України, у тому числі ст. 233 цього Кодексу.

На час укладання договорів дарування 19 березня 2010 року ОСОБА_1 виповнилось повних 64 роки (а.с.132), вона є грамотною особою, жодних доказів, які б підтверджували наявність обставин, які б обмежували позивачку у можливості розуміти значення і умови договорів, а також потребу у зв'язку з віком чи станом здоровя у догляді й сторонній допомозі, обману її відповідачами суду не надано. До того ж, як визнала сама позивачка в судовому засіданні, вона свідомо бажала укладення саме договорів дарування і розуміла, що укладає саме ці договори. Та ж обставина, що між сторонами, як стверджує позивачка, але заперечується відповідачами, ще до укладення оспорюваних договорів дарування була укладена угода щодо довічного утримання позивачки та її чоловіка відповідачами (а.с.11), деякий час така допомога надавалась, але у подальшому відносини між сторонами погіршилися і відповідачі перестали відвідувати та допомагати позивачці також не є підставою вважати, що у момент укладення оспорюваних договорів дарування, позивачка помилилася щодо їх природи.

Проживання позивачки та її чоловіка в спірному житловому будинку, а також сплата ними житлово-комунальних послуг, ремонт будинку після укладення договорів дарування не має жодного відношення до обставин, які існували на момент вчинення оспорюваних правочинів.

Таким чином судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 на час вчинення оспорюваних правочинів мала намір на укладення саме договорів дарування, а не інших правочинів, не помилилася з приводу природи оспорюваних договорів дарування та добре розуміла зміст прав та обовязків, які у неї виникнуть на підставі таких договорів.

Враховуючи встановлені під час розгляду обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 229,230 ЦК України, для визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними, а тому визнає за необхідне в позові відмовити.

При цьому суд не вважає за потрібне застосовувати до вимог позивачки строк позовної давності, який відповідно до ст.257 ЦК України складає три роки і на час подачі позову сплив та відсутні підстави для його поновлення, про застосування якого просять відповідачі, оскільки судом відмовлено в позові з інших підстав.

Керуючись ст.203,215,229,230,717 ЦК України, п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", ст.10,11,209,212-215,218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_4, про визнання договорів дарування житлового будинку та земельних ділянок недійсними, застосування правових наслідків недійсності договорів дарування відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Київської області через Бородянський районний суд Київської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий-суддяОСОБА_9