Провадження №22-ц/784/1841/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 471/163/17-ц Головуючий І інстанції Скарницька І.Б.
Провадження № 22-ц/784/1841/17 Доповідач Темнікова В.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 вересня 2017 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Миколаївської області в складі :

головуючого Темнікової В.І.,

суддів Бондаренко Т.З., Крамаренко Т.В.,

при секретарі Горенко Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Братського районного суду Миколаївської області від 18 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Миколаївська сільська рада Братського району Миколаївської області, ОСОБА_3, про визнання заповіту нікчемним, -

В С Т А Н О В И Л А :

В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, в якому посилалась на те, що 30 серпня 2007 року в с. Миколаївка Братського району Миколаївської області помер її батько ОСОБА_4. Після його смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку виділену в натурі, згідно державного акту на право приватної власності на землю ІІ-МК № 035466 в межах території Миколаївської сільської ради Братського району Миколаївської області. В листопаді 2016 р. ОСОБА_3 звернулась до Братського районного суду Миколаївської області з позовом до неї про визнання недійсним заповіту ОСОБА_5, посвідченого 11 грудня 2006 р. Під час розгляду даної справи з'ясувалось, що існує заповіт від 11.12.2006 року, посвідчений секретарем Миколаївської сільської ради Братського району Миколаївської області та зареєстрований за № 81, згідно якого ОСОБА_4 заповів у власність ОСОБА_2 право власності на вищезазначену земельну ділянку. Позивачка вважає, що даний заповіт не відповідає вимогам діючого на час посвідчення та складення заповіту законодавства. Так, оспорюваний заповіт від 11 грудня 2006 року посвідчено секретарем виконавчого комітету Миколаївської сільської ради Братського району Миколаївської області - ОСОБА_6 Але рішення виконавчого комітету Миколаївської сільської ради про покладення обов'язків по вчиненню нотаріальних дій на секретаря Коцюбинську С.Ф. на час посвідчення спірного заповіту не було. На підставі викладеного позивачка просила суд встановити нікчемність заповіту ОСОБА_4 на ім'я ОСОБА_2, посвідченого 11 грудня 2006 року секретарем Миколаївської сільської ради Братського району Миколаївської області та зареєстрованого в реєстрі за № 81.

Рішенням Братського районного суду Миколаївської області від 18 липня 2017 року в задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено через пропуск строку позовної давності.

Не погодившись з зазначеним рішенням, позивачка звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, а також на порушення судом норма матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник позивачки підтримала доводи апеляційної скарги, надавши пояснення аналогічні змісту апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник відповідача не визнала доводи апеляційної скарги, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін, пояснивши про те, що позивачка не тільки пропустила строк позовної давності, а й не прийняла спадщини взагалі.

Інші учасники процесу до судового засідання не зявилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Як убачається з матеріалів справи, судом під час розгляду цієї справи дані вимоги закону в повній мірі виконані не були.

Приймаючи рішення по справі, судом було встановлено, що позивачка є донькою померлого ОСОБА_4, отже, є спадкоємцем першої черги за законом. За життя батькові позивачки згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІ-МК № 035466, виданого 16 листопада 2001 року, на праві власності належала земельна частка (пай) розміром 8,99 га, що розташована на території Миколаївської сільської ради Братського району Миколаївської області. 11 грудня 2006 року секретарем Миколаївської сільської ради Братського району Миколаївської області ОСОБА_6 посвідчено заповіт ОСОБА_4, за яким він земельну ділянку заповідав своєму онукові ОСОБА_2 30 серпня 2007 року ОСОБА_4 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме земельну ділянку площею 8,99 га, розташовану в межах Миколаївської сільської ради Братського району Миколаївської області.

Також судом було встановлено, що спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняв за заповітом його онук ОСОБА_2 Дружина померлого, ОСОБА_5 від прийняття обов'язкової частки відмовилася. Донька померлого ОСОБА_3 звернулася до нотаріальної контори із заявою, в якій зазначила, що їй відомо про наявність заповіту на ім'я ОСОБА_2, спадщину після смерті батька за законом вона не прийняла. Позивачка із заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернулася лише в травні 2017 року. Нотаріусом було відмовлено у прийняття заяви та роз'яснено право на звернення до суду з позовом про визначення додатково строку для подання заяви про прийняття спадщини. Станом на 18.07.2017 року з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини до суду позивачка не зверталася.

Крім того, судом було встановлено, що оскаржуваний заповіт посвідчено секретарем Миколаївської сільської ради Братською району Миколаївської області С.Ф. Коцюбинською.Згідно відповіді Миколаївської сільської ради Братського району Миколаївської області від 23.03..2017 року, функції вчинення нотаріальних дій на працівника (секретаря) сільської ради рішенням сільської ради до 2010 року не покладалися, отже, остання на думку суду не мала повноважень щодо вчинення такої нотаріальної дії - посвідчення заповіту.

Проаналізувавши дані обставини по справі та посилаючись на положення ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 11, ст.215, 1216, 1217, 1233, 1251,1257, 1261, ч. 1 ст. 1271 ЦК України, пп. 5 п. б ч. 1 ст. 38, ч.1 ст. 51, ч.1 ст.52, ч.1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про нотаріат», п.п.1, 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 25 серпня 1994 року № 22/5, (чинної на час посвідчення заповіту), ч.2 п.16, ч.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, ч.2 п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд дійшов висновку, що заповіт від 11 грудня 2006 року, який було посвідчено секретарем Миколаївської сільської ради Братського району Миколаївської області ОСОБА_6Ф з порушенням нормативно-правових актів є нікчемним.

Однак, враховуючи положення ст. ст. 257, 261, 267 ЦК України та встановлені судом обставини по справі про те, що спадщина відкрилася 30.08.2007 року, а до суду з позовом про визнання заповіту недійсним позивачка звернулася лише 28.02.2017 року, тобто майже через 10 років, не надавши будь-яких належних доказів чинення їй перешкод для звернення до суду з часу відкриття спадщини, тобто з 30.08.2007 року та не навівши переконливих причин поважності пропуску строку позовної давності, суд остаточно дійшов висновку, що у задоволені позову слід відмовити у зв'язку з пропуском позивачкою строку звернення до суду.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Приймаючи рішення по справі, суд не в повній мірі врахував положення п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. При цьому, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, встановивши, що позов є необгрунтованим, суд повинен відмовити у задоволенні позовних вимог з цих підстав, не зважаючи на те, що позивачем крім того було ще й пропущено строк позовної давності.

Крім того, приймаючи рішення по справі, суд не в повній мірі врахував те, що кожна особа відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. При цьому порушення прав, свобод чи інтересів осіби повинно існувати на час звернення до суду.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально - правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Саме про таке розуміння визначення порушення прав особи йдеться в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017р. у справі № 6-951цс16.

Тобто, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, які існують на час розгляду справи судом.

З урахуванням наведеного надзвичайно важливого значення набуває необхідність належного зясування судом питання щодо того, про захист яких саме прав особи йдеться. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Як убачається з матеріалів справи, позивачка звернулася до суду з позовом про захист її прав як спадкоємця 1 черги після смерті свого батька ОСОБА_4

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1271 ЦК України). Спадкоємцями першої черги за законом, відповідно до ст. 1261 ЦК України є зокрема діти спадкодавця. Спадкування здійснюється за заповітом або за законом ( ст.ст. 1216, 1217 ЦК України). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідноч.1 ст. 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. Але відповідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, згідно ст. 1269 ЦК України має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини ( ч.1 ст. 1270 ЦК України). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її ( ч.1 ст. 1272 ЦК України). За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини( ч.2 ст. 1272 ЦК України). Крім того, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини ( ч 3 с. 1271 ЦК України).

Як встановлено судом першої інстанції позивачка з заявою про прийняття спадщини після смерті батька в шестимісячний строк не зверталася. На час смерті батька постійно із спадкодавцем не проживала. ОСОБА_2 прийняв спадщину за заповітом та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 26.05.2016р. Таким чином, позивачка відповідно до вимог ч.1 ст. 1272 ЦК України, вважається такою, що не прийняла спадщину після смерті свого батька.

Також судом встановлено, що позивачка із заявою про прийняття спадщини після смерті батька звернулася лише в травні 2017 року. Нотаріусом було відмовлено у прийняття заяви та роз'яснено право на звернення до суду з позовом про визначення додатково строку для подання заяви про прийняття спадщини. Станом на час прийняття судом першої інстанції рішення по справі з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини до суду позивачка не зверталася.

Таким чином, із системного аналізу заявлених позивачкою позовних вимог та наданих суду на їх підтвердження доказі випливає, що позивачка, не прийнявши в установленому законом порядку спадщину після смерті свого батька, заявила позовні вимоги про захист її прав як спадкоємця померлого, які без поновлення її прав спадкоємця шляхом визначення їй додаткового строку, достатнього для подання нею заяви про прийняття спадщини, не підлягають захисту в суді.

Суд першої інстанції, не дав належної правової оцінки зазначеним обставинам і помилково постановив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог не через їх необгрунтованість з зазначених вище підстав, а через пропуск строку позовної давності.

В звязку з викладеним, рішення суду слід змінити в частині правового обгрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог та вважати підставою відмови у задоволенні позову їх необгрунтованість, оскільки позивачка, як особа, яка не прийняла спадщину після смерті свого батька, не має права на захист в суді своїх прав як спадкоємиці померлого ОСОБА_4, а тому її вимоги до відповідача, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4, є необгрунтованими. В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

При прийнятті остаточного рішення по справі, колегія суддів вважає за необхідне згідно ч.3 ст. 303 ЦПК України вийти за межі апеляційної скарги, оскільки під час розгляду даної справи апеляційним судом було встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Братського районного суду Миколаївської області від 18 липня 2017 року змінити в частині правового обгрунтування висновку суду.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно після його проголошення, але може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів після його проголошення в касаційному порядку.

Головуючий:

Судді