Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.06.2017 року смт Оржиця

Оржицький районний суд Полтавської області у складі судді Грузман Т.В., секретаря Степаненко Л.М., представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом приватного сільськогосподарського підприємства «Оржиця» (далі ПСП «Оржиця) до ОСОБА_3, приватного сільськогосподарського підприємства «ПриватАгро» (далі ПСП «ПриватАгро») про визнання договору оренди землі недійним та визнання договору оренди поновленим з попереднім орендарем, -

В С Т А Н О В И В:

04.08.2015 року приватне сільськогосподарське підприємство «Оржиця» звернулось до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 та приватного сільськогосподарського підприємства «ПриватАгро». Прохає визнати договір оренди землі укладений між ПСП «ПриватАгро» та ОСОБА_3 від 14.07.2014 року та цією ж датою зареєстрований реєстраційною службою Оржицького районного управління юстиції недійсним та визнати поновленою додаткову угоду між ОСОБА_3 та позивачем ПСП «Оржиця» від 01.02.2013 року.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 01.02.2008 року між ПСП «Оржиця» та ОСОБА_3 було укладено договір оренди земельної ділянки розміром 3,51 га кадастровий номер :00:005:0029, який у подальшому було зареєстровано у Оржицькому виїзному офісі центру ДЗК за № 82. Пунктом 8 договору передбачено переважне право орендаря на укладенні договору оренди землі на новий строк. До закінчення договору, а саме 29.12.2012 року орендар письмово повідомив орендодавця про намір продовжити договір на новий строк, надавши проект нового договору. Ознайомившись з проектом угоди, 01.02.2013 року сторони уклали угоду на новий строк терміном до 01.02.2018 року. Через зміну законодавства, додаткову угоду вчасно не зареєстрували. На початку осені 2014 року дізнались, що відповідач ОСОБА_3 уклала ще один договір, але з ПСП «ПриватАгро», згідно якого вона передала в оренду належну їй земельну ділянку саме цьому суб»єкту господарювання. Вважають, що такий договір порушує права та інтереси попереднього орендаря, а оскільки позивач виконав норми ст. 33 Закону України «Про оренду землі», то договір укладений між ОСОБА_3 та ПСП «ПриватАгро» має бути визнаний недійсним. Договір укладений ОСОБА_3 та ПСП «Оржиця» від 01.02.2013 року визнати поновленим на той самий строк та на тих самих умовах. Стягнути з ПСП «ПриватАгро» судовий збір.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Вважає, що оскільки ПСП «Оржиця» виконало вимоги ст. 33 Закону України «Про оренду землі» в розділі поновлення договору оренди на новий строк, то укладення договору з іншим господарюючим суб»єктом, є таким, що порушує права та інтереси попереднього орендаря. Вказаний договір слід визнати недійсним та встановити, що додаткова угода від 01.02.2013 року є такою, що поновлена на новий строк, тобто до 01.02.2018 року.

Відповідач ОСОБА_3 у суді пояснила, що дійсно у неї з ПСП «Оржиця» з 2008 року існували договірні відносини щодо оренди належної їй земельної ділянки. По закінченню строку дії договору 2008 року, вона підписала новий договір на новий термін. Детально вказати коли це було не змогла. Оскільки мала проблеми з отриманням орендної плати через відсутність телефонного зв»язку з керівником ПСП «Оржиця», прийняла рішення про підписання іншого договору з іншим господарством. Представник ПСП «ПриватАгро» надав договір, який також підписала, при цьому не розірвавши попередні орендні відносини. На даний час вважає, що оскільки ПСП «Оржиця» належним чином виконує свої орендні зобов»язання та виплачував весь час орендну плату, то саме це господарство має пріоритет перед новим орендарем, а саме ПСП «ПриватАгро».

Представник відповідача ПСП «ПриватАгро» зазначив, що дії їх підприємства відповідали нормам закону, оскільки первісний орендар не зареєстрував договір з ОСОБА_3 Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 18.01.2017 року зазначено, що договір набирає чинності з моменту його реєстрації, якщо договір між ПСП «Оржиця» та ОСОБА_3 не був належним чином зареєстрований, то неможливо вести мову про те, що його слід поновити. У задоволенні позову прохає відмовити.

Заслухавши сторони, дослідивши докази, суд прийшов до наступного висновку.

У суді встановлено, що ОСОБА_3 на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ПЛ № 913249 виданого Оржицькою РДА 16.06.2006 року належить земельна ділянка розміром 3,51 га. на території Оржицької селищної ради Оржицького району Полтавської області.

01.02.2008 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено угоду про передачу вказаної земельної ділянки в оренду терміном на 5 років. Даний договір зареєстровано у центрі ДЗК за № 88 від 04.12.2009 року. Пунктом 8 вказаного договору передбачено право орендаря на поновлення договору на новий строк при умові, не пізніше за 30 днів до закінчення строку дії договору, повідомити орендодавця про намір продовжити його дію.

Листом від 29.12.2012 року позивач повідомив орендодавця про свій намір продовжити з ним договірні відносини на новий строк та направив проект додаткової угоди. 01.02.2013 року сторони підписали вказану угоду на новий строк, тобто на 5 років, до 01.02.2018 року. Вказана угода не зареєстрована ні у відділі Держземагенстава, ні іншого реєстратора.

14.07.2014 року між ОСОБА_3 та ПСП «ПриватАгро» було укладено угоду про оренду тієї ж земельної ділянки строком на 10 років. Вказана угода була зареєстрована у реєстраційній службі Оржицького районного управління юстиції за номером 14427510 від 14.07.2014 року.

Окрім того, матеріалами справи доведено, що ПСП «Оржиця» на протязі 2013-2014 років виплачувало ОСОБА_3 орендну плату у вигляді сільськогосподарської продукції ( а.с. 64, 65 т.1). Вказана обставина у суді не оспорювалась, як і не оспорювався порядок розрахунків за договором.

Взаємовідносини за позовом урегульовані слідуючими нормами законодавства.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до вимог ч.2 статті 214 ЦК України особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. За нормою ч.1 ст. 210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов»язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі», під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов»язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов»язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі», укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.

Відповідно до ст. 33 Закону, по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі).

В своїх правових позиціях викладених у справах № 6-3цс15, № 6-4цс15 , № 6-10цс15 , 6-55цс 15 , № 6-70цс15 щодо застосування зазначених вище норм матеріального права, Верховний Суд України висловив правову позицію, що частиною першою статті 777 ЦК України законодавець закріпив переважне право наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором, на укладення договору на новий строк та передбачив певну процедуру здійснення цього права.

Виходячи з приписів статей 319, 626 ЦК України слід дійти висновку про те, що реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури та наявності волевиявлення сторін.

Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором, орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачена інша підстава поновлення договору оренди: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, які передбачені частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов'язки за договором, відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову в поновленні договору оренди, сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

З огляду на зміст доказів, які були досліджені у суді, суд вважає, що позивач дотримався вимог ст. 33 Закону України «Про оренду землі» щодо свого переважного права на поновлення договору оренди на новий строк, оскільки до закінчення дії договору повідомив орендодавця про намір продовжити договір оренди на новий строк, направив з даного приводу проект додаткової угоди, 01.02.2013 року сторони уклали вказану угоду. Позивач продовжував користуватися спірною земельною ділянкою після закінчення строку дії договору від 01.02.2008 року та виплачував орендну плату.

Суд, вважає такою, що не ґрунтується на законі позицію відповідача ПСП «ПриватАгро» з приводу того, що додаткова угода не зареєстрована, оскільки в момент підписання угоди, тобто 01.02.2013 року сторони досягнули згоди з усіх її істотних умов. Відповідно до ст. 638 ЦК України , визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно правової позиції, викладеної у Постанові Верховного суду України №6-118цс13 від 25.12.2013 року - моментом вчинення правочину слід вважати момент, коли сторони свого часу досягли згоди з усіх істотних умов. Одностороння незгода сторони з реєстрацією раніше підписаного нею договору не може визнаватися обставиною для визнання його недійсним із підстав, передбачених частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України. Відповідно до ст. 214 ЦК України, відмова від двостороннього правочину може відбуватись лише за взаємною згодою сторін.

Зазначена правова позиція висловлена також у постановах Верховного Суду України: від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1282цс16 та від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2540цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Посилання представника відповідача на правовий висновок Верховного Суду України від 18.01.2017 року по справі № 6-2777цс16 є хибним, так як він регулює питання строку дії договору оренди.

Разом з тим, суд вважає, що існування договірних стосунків між відповідачем ОСОБА_3 та ПСП «ПриватАгро» суперечить приписам ст. 203 та 215 ЦК України, а позовні вимоги у цій частині мають бути задоволені. Існування ще одного договору оренди землі по одній і тій самій земельній ділянці суперечить інтересам позивача, права якого мають бути поновлені.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судові витрати на проведення експертизи слід залишити за відповідачем - ПСП «ПриватАгро», оскільки остання проводилась за їх клопотанням.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214 та 215, 360-7 ЦПК України, ст.ст. 203, 210, 214, 215, 638, 640, 777 ЦК України, ст. ст. 13, 32, 33 Закону України «Про оренду землі» ( зі змінами та доповненнями), суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги приватного сільськогосподарського підприємства «Оржиця» задоволити.

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки укладений між ОСОБА_3 та приватним сільськогосподарським підприємством «ПриваАгро» від 14.07.2014 року зареєстрованого Державним реєстратором Оржицького районного управління юстиції згідно рішення № 14427510 від 14.07.2014 року.

Визнати укладену ОСОБА_3 та приватним сільськогосподарським підприємством «Оржиця» додаткову угоду від 01.02.2013 року до договору оренди землі від 01.02.2008 року поновленою до 01.02.2018 року.

Стягнути з ОСОБА_3 та приватного сільськогосподарського підприємства «ПриватАгро» судовий збір у розмірі 243,60 грн. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Т.В.Грузман