АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/1289/16-ц Номер провадження 22-ц/786/3092/17Головуючий у 1-й інстанції Куц Т. О. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Бутенко С.Б.

Суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.

за участю секретаря: Кальник А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Комсомольського міського суду Полтавської області, ухваленого 24 жовтня 2017 року під головуванням судді Куц Т.О. в м. Горішні Плавні Полтавської області,

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя,

та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання права спільної сумісної власності на ? частину квартири,

в с т а н о в и л а:

В липні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із вказаним позовом про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме автомобілю легкового марки Renault, модель Sandero, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, та просила суд припинити її право на частку у спільному майні шляхом стягнення з ОСОБА_2 на її користь грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 65000 грн., визнати за ОСОБА_2 право власності на спірний автомобіль, а також стягнути з ОСОБА_2 на її користь 650 грн. судового збору.

У вересні 2016 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов, який неодноразово уточнював та з урахуванням уточнень від 03.08.2017 року остаточно просив встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 та ведення спільного господарства у період з 08.12.1999 року до 16.12.2003 року, а також визнати за ним право спільної сумісної власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Припинено право ОСОБА_3 на частку у спільному майні шляхом стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля марки Renault, модель Sandero, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 у розмірі 65 000 грн.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль легковий марки Renault, модель Sandero, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Вирішено питання судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору у розмірі 640 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 порушує питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання за ним права власності на автомобіль та стягнення на користь ОСОБА_4 грошової компенсації 1/2 частки автомобіля в розмірі 65 тис. грн.., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, зокрема, неврахування положень ч. 5 ст. 71 СК України, правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-2670цс16 та відповідних роз'яснень, викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». За наслідками розгляду апеляційної скарги заявник просить ухвалити нове рішення, яким визнати ідеальні частки у спільній частковій власності подружжя на автомобіль, що є неподільною річчю, без його реального поділу.

В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується та відповідно до правил ч. 1 ст. 367 ЦПК України колегією суддів не переглядається.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення судового рішення без змін, а скарги без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та учасниками справи не оспорюється, що з 16 грудня 2003 року по 15 грудня 2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

За договором купівлі-продажу № 208313 від 06 серпня 2013 року, за час шлюбу сторін ОСОБА_2 придбав автомобіль легковий марки Renault, модель Sandero, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 137 000 грн., що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя з рівністю часток кожного у спірному майні.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що неподільні речі, які є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, а позивач, яка бажає виділу частки із майна, що є у спільної сумісної власності, має право на одержання від іншого співвласника грошової або іншої матеріальної компенсації її частки, що встановлено ч. 3 ст. 370, ч. 2 ст. 364, ч. 3 ст. 358 ЦК України.

Колегія суддів з висновками суду першої інстанції цілком погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

За правилами ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише з його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Правовий режим спільної власності визначено главою 26 розділу І книги третьої Цивільного кодексу України.

Норми ст.ст. 370, 372 ЦК України дають співвласнику право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності.

Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

За положеннями ч. 2 ст. 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

На відміну від права співвласника на виділ у натурі частки із спільного майна, стаття 365 ЦК України визначає підстави припинення права особи на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. У таких випадках суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні без її згоди за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Аналогічні вимоги містяться у ч. 5 ст. 71 СК України, що гарантує захист прав одного з подружжя, право якого на частку у спільному майні припиняється, на отримання грошової компенсації вартості частки у разі ухвалення судового рішення про задоволення позову другого подружжя.

Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального права можна дійти висновку, що положення ст.ст. 364, 370 ЦК України у поєднанні із ч. 4 ст. 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги співвласника частки у майні, що знаходиться у спільній власності, у тому числі спільній сумісній власності подружжя, про отримання компенсації вартості своєї частки, у зв'язку з неможливістю виділення її в натурі.

Натомість норми ст. 365 ЦК України у поєднанні з ч. 4 та ч. 5 ст. 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги одного із подружжя про присудження йому певного майна в натурі та припинення права іншого співвласника на частку у спільному майні шляхом виплати йому компенсації вартості такої частки.

Саме такий по суті висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-2670цс16 та п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», на що посилається в апеляційній скарзі відповідач.

Отже, оскільки позовні вимоги ОСОБА_4 ґрунтуються на положеннях ч.ч. 1, 4 ст. 71 СК України, ст.ст. 364, 370 ЦК України, доводи апеляційної скарги відповідача щодо невнесення ним будь-яких грошових коштів на депозитний рахунок суду, як підставу залишення спірного майна у спільній частковій власності сторін без його реального поділу, не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Враховуючи, що статтями 21, 24, 41 Конституції України, ст.ст. 316, 319, 358 ЦК України кожному гарантуються рівні умови здійснення своїх прав, у тому числі майнових прав, право власності є непорушним й власнику належать правомочності щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, позивач обмежена у своєму праві внаслідок перебування автомобілю у фактичному володінні відповідача та неможливості виділу в натурі її частки із спільного неподільного майна, суд першої інстанції, присудивши позивачці грошову компенсацію її частки з одночасним припиненням її права на частку у спільному майні та визнанням за відповідачем права власності на спірний автомобіль в цілому, вирішив спір відповідно до заявлених позовних вимог з дотриманням загальних засад цивільного законодавства: справедливості, добросовісності та розумності.

Оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права та підстав для його скасування з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, колегією суддів не вбачається.

Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 24 жовтня 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя підпис С.Б. Бутенко

Судді підпис О.О. Панченко

підпис В.П. Пікуль

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області С.Б. Бутенко