Справа №560/920/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2017 року Дубровицький районний суд Рівненської області у складі:

головуючого судді: Оборонової І.В.,

за участю секретаря: Волкодав А.А.,

представників позивача: ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

представника відповідача: Столярець М.М.,

третьої особи: ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дубровиця справу за позовом ОСОБА_5 до Виконавчого комітету Дубровицької міської ради Рівненської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_5, звернулася до суду та просить визнати незаконними та скасувати розпорядження виконкому Дубровицької міської ради № 455 від 28.03.2002 року про передачу у власність ОСОБА_6 житлової квартири АДРЕСА_1 та видане їй виконкомом Дубровицької міської ради свідоцтво про право власності від 08 липня 2002 року. Крім того, просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати з оплати судового збору.

Позовні вимоги обгрунтовує тим, що з 1956 року позивач проживала разом зі своєю сім'єю в будинку по АДРЕСА_8. 20 січня 1989 року виконавчим комітетом Дубровицької міської ради прийнято рішення №9, яким її житлову площу було розширено шляхом виділення їй суміжної однокімнатної квартири АДРЕСА_1, де за її усним дозволом, тимчасово проживала ОСОБА_6.

Розпорядженням виконкому Дубровицької міської ради № 455 від 28.03.2002 року вищевказану квартиру без згоди позивача передано у приватну власність ОСОБА_6, якій 08 липня 2002 року видано свідоцтво про право власності на житло на квартиру АДРЕСА_1. На думку позивача ОСОБА_6 вказану квартиру набула неправомірно, оскільки із заявою до виконкому Дубровицької міської ради про взяття її на квартирний облік ОСОБА_6 не зверталась. Крім того відсутні відомості про розгляд виконавчим комітетом питання та прийняття відповідного рішення про взяття ОСОБА_6 на квартирний облік. Відсутня письмова відповідь з повідомленням ОСОБА_6 про дату взяття її на облік, виду і номера черги або про підстави відмови у задоволенні її заяви. Відсутня облікова справа на взяття ОСОБА_6 на квартирний облік, а відтак ОСОБА_6 могла отримати самостійне жиле приміщення тільки в разі перебування її на квартирному обліку. Також відсутні відомості про одержання ОСОБА_6 жилого приміщення у порядку черговості, або на праві першочергового одержання. Ордер на вселення ОСОБА_6 до вказаної квартири не видавався, відтак вселитися до вказаної квартири ОСОБА_6 не могла. Тому позивач зазначає, що ОСОБА_6 мала статус тимчасового жителя і самостійного права на квартиру не могла набути, а отже на даний час рішення виконавчого комітету Дубровицької міської ради від 20 січня 1989 року № 9 про передачу позивачу квартири АДРЕСА_1 є дійсним. Однак, реалізувати своє право позивач не в змозі, оскільки посадовими особами Дубровицької міської ради в порушення житлового законодавства було видано розпорядження № 455 від 28.03.2002 року про передачу квартири у власність ОСОБА_6 та на цій підставі свідоцтво про право власності від 08 липня 2002 року на квартиру АДРЕСА_1, що є незаконними та підлягають скасуванню.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити з підстав, викладених у позові.

Представник відповідача позовні вимоги не визнала, подавши до суду заперечення проти позову, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки позивачем було пропущено строки для звернення до суду, крім того позовні вимоги позивача є безпідставними та необгрунтовані.

Представник третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача ОСОБА_4 просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 10, 11, 59, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дубровицької міської ради № 9 від 20 січня 1989 року, вирішено розширити житлову площу ОСОБА_5, шляхом виділення їй суміжної однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.10-12).

Як вбачається із розпорядження органу приватизації № 455 від 28.03.2002 року ОСОБА_6 передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.8).

08 липня 2002 року виконком Дубровицької міської ради видав свідоцтво про право власності на житло на ім'я ОСОБА_6 на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,1 м.кв. (а.с.9).

Договором дарування квартири від 14 грудня 2004 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Мелех О.П., ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.126).

Вказану квартиру за договором дарування від 14 березня 2014 року, ОСОБА_8 згодом подарувала ОСОБА_4, який на даний час є власником вказаної квартири, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 01.12.2016 року (а.с.98-100).

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч.1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.1, 3, 4 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1, ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 3 ст. 640 ЦК України передбачено, що договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Відповідно до ст.155 Житлового Кодексу України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

За змістом ст.9 ЖК України громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Правові основи приватизації житла, що знаходиться в державній власності, визначені у Законі України «Про приватизацію державного житлового фонду»

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сімї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов.

Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.

Як встановлено ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму.

Відповідно до ст. 8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Передача квартир(будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку.

Передача квартир(будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Згідно з ч. 10 ст. 8 Закону № 2482-ХХІІ органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом.

Пунктом 5 постанови Пленуму ВСС України № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вказано, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Беручи до уваги фактичні обставини справи та вищезазначені вимоги закону, судом не встановлено підстав, які б свідчили про неправомірність розпорядження виконкому Дубровицької міської ради №455 від 28.03.2002р., а також виданого на його підставі свідоцтва про право власності ОСОБА_6 на житло від 08.07.2002р, а тому вони є такими, що прийняті згідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». При цьому, як встановлено судом ОСОБА_6 було подано всі необхідні документи для приватизації житлової квартири АДРЕСА_1 і вказане житло не належало до об'єктів, які не підлягають приватизації, тому в Дубровицької міської ради, не було підстав для відмови ОСОБА_6 у приватизації займаного нею приміщення.

Крім того, як свідчать матеріали справи рішення виконавчого комітету Дубровицької міської ради від 20 січня 1989 року №9, яким було розширено житлову площу ОСОБА_5, шляхом виділення їй суміжної однокімнатної квартири АДРЕСА_1, яке на думку позивача є дійсним, не може бути виконане, оскільки відсутні правові підстави поліпшення житлових умов сім'ї позивача, так як позивачу був виділений окремий житловий будинок по АДРЕСА_9, про що свідчить копія протоколу спільного засідання адміністрації та профкому №2 від 1992 року (а.с.92) та ордер (а.с.97). Після цього, рішенням Дубровицької міської рад народних депутатів №59 від 10.06.1993 року вирішено зняти з квартирного обліку ОСОБА_5, у зв'язку із отримання окремого будинку по АДРЕСА_9 (а.с.135).

Вказане свідчить, що свідоцтво про право власності на житло від 08.07.2002р., видавалось правомірно ОСОБА_6 на підставі розпорядження виконкому Дубровицької міської ради №455 від 28.03.2002р. Після чого вказане житло за договорами дарування від 14 грудня 2004 року та 14 березня 2014 року, які були посвідченні приватним нотаріусом Дубровицького районного нотаріального округу Мелех О.П. стало належити спочатку ОСОБА_8, а потім ОСОБА_4, право власності яких було належним чином зареєстроване, а тому підстав для задоволення позовних вимог, немає.

Разом із тим, слід зазначити, що відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Звернувшись до суду, позивач просить визнати незаконними та скасувати розпорядження виконкому Дубровицької міської ради № 455 від 28.03.2002 року про передачу у власність ОСОБА_6 житлової квартири АДРЕСА_1 та видане їй виконкомом Дубровицької міської ради свідоцтво про право власності від 08 липня 2002 року.

Як свідчать матеріали справи у квартирі АДРЕСА_8 з 28 листопада 1994 року, зареєстрована ОСОБА_9 (а.с.134), яка як встановлено із слів учасників справи, є невісткою позивача. Вказану вкартиру, як наймачу, на підставі заяви ОСОБА_9, розпорядженням органу приватизації від 25.11.2003 року, вирішено передати в приватну спільну часткову власність (а.с.96). 17 листопада 2003 року від ОСОБА_9 до виконавчого комітету Дубровицької міської ради надійшла заява про оформлення передачі у приватну (спільну сумісну; спільну часткову) власність квартири по 1/2 ОСОБА_9 та ОСОБА_10 (а.с.95). Як свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №74593692 від 01.12.2016 року на ім'я ОСОБА_10 та ОСОБА_9 було видано свідоцтво про право приватної, спільної, чатскової власності на АДРЕСА_8 (а.с.101-102). Крім того, 19.12.2003 року між КП "Будинкоуправління" та ОСОБА_9 було укладено договір про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, де зазначено квартиру АДРЕСА_8 (а.с.94).

Тобто, вказаними документами підтверджується той факт, що позивач ОСОБА_5 не могла не знати, що у 2003 році її невіскою ОСОБА_9 було отримано свідоцтво про право спільної, часткової власності на вказану квартиру.

Крім того 15.04.2008 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_9 було укладено угоду про спільне володіння будинком та дольову участь у витратах на його володіння, відносно багатоквартирного житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.95).

Як свідчать матеріали справи, позивач зверталась до прокуратури Дубровицького району Рівненської області 16.02.2011 р. з приводу законності надання ОСОБА_6 житла в будинку АДРЕСА_1 (а.с.104), що доводить, що позивачу, окрім визначеного у 2011 році було відомо про порушені, на її думку, права (а.с.104).

Окрім того, ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 березня 2012 року по справі № 1706/111/12 за позовом позивача ОСОБА_5 до Виконкому Дубровицької міської ради Рівненської області, Комунального підприємства Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації, Служби громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дубровицького РВ УМВС України в Рівненській області, треті особи, які, не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача виконкому Дубровицької міської ради ОСОБА_8, ОСОБА_11 про визнання недійсним і скасування розпорядження про приватизацію квартири та свідоцтва на право власності на житло, визнання недійсною та скасування паспортної реєстрації, прийнято рішення про закриття провадження у справі (а.с.87). Також із копії тексту вказаного адміністративного позову (а.с.85-86) вбачається, що про порушення своїх прав позивачу стало відомо в 2011 році. Проте, до суду із вказаним позовом звернулась лише 19.09.2016 року.

Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого право або про особу, яка його порушила.

Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-116цс13 початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов.

В Постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 р. у справі № 6-152цс14 був сформований висновок про те, що формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливість цієї особи знати про ці обставини.

Верховний Суд України 16.11.2016 р. у справі № 6-2469цс16 зробив правовий висновок, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, та вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод передбачено. Що кожен має право на розгляд його справи судом, та Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення.

Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Суд констатує, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що міститься в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Постановою Верховного Суду України від 03.02.2016 р. по справі № 6-75цс15 передбачено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Посилання представника позивача на ту обставину, що ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 31 серпня 2016 року (а.с.145) було встановлено, що позивачу починаючи з липня 2015 року вже було відомо про існування розпорядження виконкому Дубровицької міської ради №455 від 28.03.2002 року про передачу у власність ОСОБА_6 житлової квартири АДРЕСА_1, а отже вказана обставина, повторному доказуванню не підлягає, не заслуговує на увагу, оскільки судом у вказаній ухвалі було зазначено, що позивачу, станом на 01 липня 2015 року вже було відомо про існування розпорядження, що саме по собі не є твердженням, що позивачу раніше про вказане розпорядження не було відомо. Тобто, коли саме стало відомо позивачу про дану обставину, в ухвалі не вказано. А в силу вищезазначених вимог до застосування строків позовної давності вказане твердження не заслуговує на увагу.

Виходячи з наведеного, суд критично оцінює доводи позивача стосовно того, що їй раніше не було відомо про прийняте розпорядження виконкому Дубровицької міської ради № 455 від 28.03.2002 року про передачу у власність ОСОБА_6 житлової квартири АДРЕСА_1. При цьому, клопотань від позивача чи представника позивача про поновлення строку для звернення до суду не було заявлено, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.10, 60, 88, 212, 215, 292, 294 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_5 до Виконавчого комітету Дубровицької міської ради Рівненської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача ОСОБА_4 про визнання незаконними та скасування розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло - відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області через Дубровицький районний суд з поданням апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: підпис.

З оригіналом згідно.

Суддя Дубровицького

районного суду Оборонова І.В.