Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
=============================================================================================================Єдиний унікальний номер 310/6210/16-ц Головуючий у 1 інстанції Крамаренко А.І.
Номер провадження 22-ц/778/2123/17 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2017 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого, суддіОСОБА_1
суддів:ОСОБА_2
ОСОБА_3
секретарОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання договорів купівлі-продажу удаваними правочинами,-

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_5 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому просила поновити їй строк звернення до суду з даним позовом; визнати договір купівлі-продажу від 07.11.2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, 1/2 частини житлового будинку №26 та земельної ділянки площею 0,2000 га, розташованими за адресою: Запорізька область, Бердянський район, с. Азовське (Луначарське), вул. Центральна (Леніна), удаваним правочином, вчиненим з метою приховання іншого правочину заповіту від імені ОСОБА_5 укладеного 07.11.2008 року; припинити за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину житлового будинку №26 та земельну ділянку площею 0,2000 га, розташованими за адресою: Запорізька область, Бердянський район, с. Азовське (Луначарське), вул. Центральна (Леніна); визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину житлового будинку №26 та земельну ділянку площею 0,2000 га, розташованими за адресою: Запорізька область, Бердянський район, с. Азовське (Луначарське), вул. Центральна (Леніна).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2017 року відмовлено у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, укладеного 07.11.2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, останній набув право власності на 1/2 частину житлового будинку №26 по вул. Центральна (Леніна) в с. Азовське (Луначарське) Бердянського району, Запорізької області.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 07.11.2008 року ОСОБА_6 набув право власності на земельну ділянку площею 0,2000 га, розташовану по вул. Центральна (Леніна), 26 в с. Азовське (Луначарське) Бердянського району, цільове призначення для обслуговування жилого будинку.

Своїми підписами під вказаними вище договорами ОСОБА_5 підтвердила факт повного розрахунку за продані 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки (п. 3 Договорів).

В пункті 6 договору купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку сторони підтвердили, що даний договір не носить характеру мнимої угоди.

Суд вірно зазначив, що відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як зазначено у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваними правочинами (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки в тому випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) спірну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В свою чергу, у відповідності до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, яке не залежить від спадкоємця.

Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції, що сторони, укладаючи 07.11.2008 року договори купівлі-продажу, обумовили ціну та предмет договорів, а продавець підтвердив факт повного розрахунку з боку покупця та відсутність претензій. Факт потреби позивача у грошових коштах на лікування та операцію, як і те, що лікування та операція проводилися підтверджується матеріалами справи та визнається сторонами, що свідчить про наявність у позивача певних коштів.

Судом першої інстанції також вірно зазначено, що не можуть бути прийняті судом до уваги твердження позивача про те, що її волевиявлення було направлено на укладення заповіту, оскільки ще до цього 19.11.2005 року позивачем вже був складений заповіт саме на користь ОСОБА_6 і ним не скасовувався.

Крім того, з досліджених в судовому засіданні судом першої інстанції матеріалів інвентаризаційної справи на житловий будинок №26 по вул. Центральна (Леніна) в с. Азовське (Луначарське) Бердянського району вбачається, що 26.09.2008 року позивачем була видана довіреність на імя ОСОБА_7 на оформлення документів для відчуження земельної ділянки та житлового будинку. Остання, діючи на підставі вказаної довіреності, 06.10.2008 року звернулася із заявою до БТІ за видачею витягу з реєстру прав власності для оформлення договору дарування.

Доводи апеляційної скарги про ухвалення рішення без вивчення доказів наданих позивачем, про надання суду всіх необхідних доказів, про невірні висновки суду, про не передавання грошей - зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції, ґрунтуються фактично на тих же доводах, на які посилалась апелянт в суді першої інстанції, як на підставу своїх доводів, вони фактично оцінені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні і його висновків не спростовують.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу що невірного застосування строку позовної давності є частково вірними.

Дійсно, при цьому судом першої інстанції не вірно застосовані вимоги законодавства щодо застосування позовної давності. Оскільки застосування строку позовної давності вирішується судом в розумінні ч. 5 ст. 267 ЦК України тільки щодо порушеного права позивача. Тому, в даному випадку суд не міг застосовувати строк позовної давності взагалі, оскільки право позивача, як правильно було встановлено судом першої інстанції, порушено не було.

Однак, вказане не впливає на вірність висновків суду першої інстанції щодо відмови в позові і не тягне за собою необхідність скасування справедливого рішення.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 27 березня 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: