У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Ситнік О.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, Білоцерківської міської ради Київської області, треті особи: Перша Білоцерківська міська державна нотаріальна контора, ОСОБА_6, ОСОБА_7, про усунення від права на спадкування за заповітом, встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, Білоцерківської міської ради Київської області, треті особи: Перша Білоцерківська державна нотаріальна контора, ОСОБА_6, ОСОБА_8, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати ОСОБА_10, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді 3/8 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд АДРЕСА_1. За життя ОСОБА_10 склала заповіт від 23 серпня 1991 року, яким належну їй частину житлового будинку заповіла своїм онукам ОСОБА_6 та ОСОБА_8, які являються дітьми позивача, а також дочці брата позивача - ОСОБА_5 в рівних частинах. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2007 року за ОСОБА_6 та ОСОБА_8 визнано право власності по 1/8 частині спадкового майна (будинку).

Позивач зазначала, що з 1990 року і до дня смерті ОСОБА_10 проживала разом з нею та перебувала на її утриманні, ніхто із сім'ї брата, в тому числі відповідач, до неї жодного разу не навідувався і не надавали допомоги, хоча мати хворіла й потребувала такої допомоги. Після смерті матері всі витрати по організації та проведенню похорону, а також неодноразове поминання організовувала позивач, яка в подальшому також вела догляд за могилою. Оскільки відповідач не доглядала за бабусею, а вона є єдиним спадкоємцем першої черги за законом, позивач, з урахуванням збільшених позовних вимог, просила суд усунути ОСОБА_5 від права на спадкування за заповітом, після смерті ОСОБА_10; встановити факт прийняття нею спадщини від померлої матері ОСОБА_10; визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме 1/8 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд АДРЕСА_1.

У вересні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила встановити факт прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_10 спадкодавця та визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме 1/8 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті бабусі ОСОБА_10 вона виявила бажання прийняти спадщину й фактично вступила в управління та володіння спірним житловим будинком та земельною ділянкою, на якій він розташований. Про існування заповіту їй стало відомо після звернення ОСОБА_4 з даним позовом, оскільки весь час він знаходився у неї.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, а зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено.

Встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/8 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

У касаційній скарзі представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. ст. 524, 529 ЦК УРСР 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого.

Не мають права стати спадкоємцями ні за законом, ні за заповітом особи, які навмисно позбавили життя спадкодавця або кого-небудь з спадкоємців або зробили замах на їх життя. Не мають права стати спадкоємцями за законом батьки після дітей, у відношенні яких вони позбавлені батьківських прав і не були поновлені в цих правах на момент відкриття спадщини, а також батьки і повнолітні діти, що злісно ухилялися від виконання покладених на них в силу закону обов'язків по утриманню спадкодавця, якщо ці обставини підтверджені в судовому порядку (ст. 528 ЦК УРСР 1963 року).

Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Відповідно до ст. ст. 549, 554 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. В разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (ст. ст. 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках.

Згідно зі ст. 553 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом в праві був відмовитися від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Вважалося, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_10, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді 3/8 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд АДРЕСА_1, які належали померлій на підставі дублікату свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя та дублікату свідоцтва про право на спадщину від 05 серпня 1988 року.

За життя ОСОБА_10 склала заповіт від 23 серпня 1991 року, яким належну їй частину житлового будинку заповіла своїм онукам ОСОБА_6 та ОСОБА_8, які являються дітьми позивача, а також дочці брата позивача - ОСОБА_5 в рівних частинах.

Вказаний заповіт до нотаріальної контори не пред'являвся і з часу його складення знаходився у ОСОБА_8

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2007 року за ОСОБА_6 та ОСОБА_8 визнано право власності по 1/8 частині житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд АДРЕСА_1 за кожним, які належали на праві власності ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також судами встановлено, що ОСОБА_11, який є рідним братом позивача та батьком відповідача і який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину від 05 серпня 1988 року належала 1/8 частина житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд АДРЕСА_1.

Право на спадкування цієї частини житлового будинку визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 14 лютого 2014 року (справа № 357/11490/13-ц).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно виходив із недоведеності обставин, за яких ОСОБА_5 може бути усунена від права на спадкування за заповітом.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для визнання за ОСОБА_5 права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, оскільки після смерті бабусі ОСОБА_10 вона вчиняла певні дії, які свідчать про прийняття спадщини, а саме проживала з батьком у житловому будинку, користувалась його приміщеннями та земельною ділянкою, а також сплачувала комунальні послуги, тобто її воля знайшла своє вираження у фактичному вступі в управління та володіння спадковим майном, що передбачено ст. 549 ЦК УРСР 1963 року.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не було враховано строки позовної давності, на застосуванні яких наполягав заявник, були предметом дослідження апеляційного суду та не знайшли свого підтвердження.

Зокрема, апеляційний суд правильно встановив, що матеріалами справи не підтверджено, що ОСОБА_5 була обізнана про існування заповіту на своє ім'я раніше ніж до пред'явлення позову ОСОБА_4

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 вересня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г. Іваненко

О.М.Ситнік