Справа № 463/6493/15 Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/1289/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 М. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Левика Я.А., Струс Л.Б.

секретаря: Цапа П.М.

за участю: ОСОБА_2 та його представників

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

представників ЛМКП «Львівтеплоенерго» - ОСОБА_7,

ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 30 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення недорахованої заробітної плати,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_9 звернувся до суду з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку неодноразово уточнював, останньою заявою від 08.11.2016р. зменшив розмір позовних вимог, та в кінцевому просить ухвалити рішення про стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерно» на його користь недораховану заробітну плату за період з 01.01.2010р. по 25.06.2015р. в сумі 110 022,76 грн. та 85 661,67 грн. індексації заробітної плати.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 30 листопада 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_2 533,36 грн. недорахованої заробітної плати.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що судом першої інстанції не було встановлено правовий статус відповідача, та помилково застосовано до даних правовідносин постанову Кабінету Міністрів України № 1298 від 30.08.2002р., якою затверджено Єдину тарифну сітку розрядів і коефіцієнтів з оплати праці установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери, оскільки ЛМКП «Львівтеплоенерго» не є організацією бюджетної сфери.

Зазначає, що судом не було взято до уваги, що відповідач не дотримувався умов колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2009-2010 роки; умов колективного договору ЛМКП «Львівтеплоенерго» на 2012-2013 роки; умов Галузевої угоди між Міністерством з питань ЖКГ України, Всеукраїнським обєднанням обласних організацій роботодавців підприємств житлово-комунальної галузі «Федерація роботодавців ЖКГ України» та Центральним комітетом профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення на 2010-2012 роки; умов Регіональної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, обєднанням роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2010-1011 роки; Територіальної угоди між Львівською ОДА, обєднанням роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2012-2014 роки, та самостійно встановлював розмір мінімальної тарифної ставки робітника І розряду з суттєвим заниженням розміру посадового окладу, не враховуючи мінімальних гарантій, встановлених Галузевою та Регіональними угодами, колективними договорами.

При нарахування заробітної плати позивачу за період з 01.01.2010р. по 25.06.2015р. ЛМКП «Львівтеплоенерго» не враховував при встановленні розміру мінімальної тарифної ставки робітника І розряду розміри Мінімальних заробітних плат та неправильно нараховував доплати за шкідливі умови праці і доплати за високі досягнення в праці.

Крім цього посилається на те, що стягненню з відповідача підлягає і індексація заробітної плати. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 працював у відповідача з 1998 року на посаді начальника зміни в котлотурбінному цеху, а з 2007 року був переведений на аналогічну посаду в Теплоелектроцентраль-1. Наказом від 25 червня 2015 року позивач звільнений на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

В ході розгляду справи також з'ясовано, що наказами по підприємству від 21 липня 2010 року № 186, від 23 квітня 2012 року № 150, від 29 квітня 2013 року № 170, від 30 грудня 2013 року № 606, від 27 червня 2016 року № 264, від 02 лютого 2015 року № 40, від 05 червня 2015 року № 221 роботодавцем встановлювався розмір мінімальної тарифної ставки робітника 1 розряду.

Задовольняючи позов частково, суд виходив із того, що встановлений колективними договорами на відповідні періоди коефіцієнт співвідношення посади позивача до тарифної ставки робітника 1 розряду відповідає вимогам, як Територіальної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2012-2014 роки (далі Територіальна угода), так і вимогам Регіональної угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області на 2010-2011 роки (далі Регіональна угода). А формули розрахунку місячної тарифної ставки робітника 1 розряду за підгалузями та видами робіт, та місячного посадового окладу керівників, професіоналів, фахівців, які наведено в додатках №№ 1 і 6 до тарифної частини Територіальної угоди є лише базою для обрахунку тарифної ставки, яка повинна враховуватись при укладенні на підприємстві колективного договору. Оскільки умовами діючих на підприємстві протягом 2010 - 2015 років колективних договорів не було передбачено відповідної формули, її застосування при обрахунку заробітної плати, визнано судом таким, що суперечить діючому законодавству про оплату праці, і матиме своїм наслідком подвійне співвідношення тарифної ставки позивача. Стягуючи на користь позивача 533,36 грн. недонарахованої заробітної плати, суд виходив, що в період з січня по квітень 2012 року, така нараховувалась виходячи із невстановленого на цей період в країні мінімального розміру заробітної плати.

Проте повністю з такими висновками суду погодитись не можна.

Статтею 9 Закону України "Про колективні договори і угоди" визначено, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Положеннями цього Закону також передбачено, що умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод (ч.2 ст.5), а галузева (міжгалузева) угода не може погіршувати становище працівників порівняно з генеральною угодою (ч. 3 ст. 8).

Згідно із абз. 4, 5 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про оплату праці" організація оплати праці здійснюється, зокрема, на підставі галузевих (міжгалузевих), територіальних угод та колективних договорів.

Відповідно до ч.1 ст. 14 цього Закону договірне регулювання оплати праці працівників підприємств здійснюється на основі системи угод, що укладаються на національному (генеральна угода), галузевому (галузева (міжгалузева) угода), територіальному (територіальна угода) та локальному (колективний договір) рівнях відповідно до законів.

Частиною 1 ст. 15 цього Закону передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом.

Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Аналогічні положення містяться в ст. 97 КЗпП України.

За змістом зазначених норм встановлені галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами умови оплати праці є гарантіями для працівників в сфері оплати праці й безпосереднє застосування таких умов є обов'язковим для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії угоди.

Відповідно до ст. 22 Закону України "Про оплату праці" суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Як безспірно встановлено, що лише в Територіальні угоді, а саме в додатках №№ 1 і 6 до тарифної частини угоди сторонами була визначена формула розрахунку місячної тарифної ставки робітника 1 розряду за підгалузями та видами робіт, та формула розрахунку місячного посадового окладу керівників, професіоналів, фахівців, за умовами яких місячна тарифна ставка розраховувалась, як мін.з/плата*1,2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт), а місячний посадовий оклад, розраховувався за такою формулою: мін. з/плата*1,2*Z (коефіцієнт співвідношення по підгалузям та за видами робіт)* Х (коефіцієнт співвідношення по професії, посаді).

Відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог, районний суд не врахував, що застосування умов галузевих (міжгалузевих) і територіальних угод є обов'язком відповідача й не залежить від наявності відповідних положень в колективному договорі, і має на меті забезпечення гарантій, встановлених для працівників законодавством.

Своє підтвердження вказане порушення трудового законодавства знайшло, як в ході перевірки, проведеної Територіальною державної інспекцією з питань праці у Львівській області, так і під час перевірки Державної фінансової інспекції у Львівській області.

З огляду на те, що лише умовами Територіальної угоди було передбачено відповідні формули розрахунку тарифної ставки (посадового окладу), в той час, як інші документи (Регіональна угода, Галузева угода) такої формули не містили, на думку колегії суддів підлягає до стягнення сума недонарахованої заробітної плати з початку дії Територіальної угоди (1 листопада 2012 року - дата сторонами не оспорюється) по день звільнення позивача з роботи.

Судова колегія погоджується з розрахунком недонарахованої заробітної плати, наданим позивачем, але з урахуванням часових обмежень, а саме з 1 листопада 2012 року по 25 червня 2015 року, приходить до висновку про стягнення з відповідача 55 785,66 грн. недонарахованої заробітної плати, оскільки такий проведений вірно. Відповідач свій розрахунок суду не надав, як і не надав доказів на спростування проведеного позивачем розрахунку. Колегія суддів також враховує, що під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження доводи відповідача про неврахування положень Територіальної угоди, як підстави для часткового задоволення позовних вимог.

Також колегія суддів погоджується з тим, що висновки суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення 533,36 грн. недонарахованої заробітної плати, та відмови в задоволенні вимог про стягнення індексації є обґрунтованими, оскаржуване рішення в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його висновків не спростовують і підстав для його скасування в цій частині не вбачається. Окрім цього рішення суду в частині вирішення позовних вимог про стягнення 533,36 грн. недонарахованої заробітної плати сторонами в апеляційному порядку не оскаржується.

За таких обставин, відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України рішення суду в частині задоволення позову про стягнення з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_10»яна Наполеоновича 533,36 грн. недорахованої заробітної плати слід змінити, стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_10»яна Наполеоновича 56 319,02 грн. (55 785,66 грн.+ 533,36 грн. ) недорахованої заробітної плати.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 3, ст. 309 ч.1 п. 4, ст. 314 ч. 2, ст.ст. 316, 317 і 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_10»яна Наполеоновича задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 30 листопада 2016 року змінити в частині задоволення позову про стягнення з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_10»яна Наполеоновича 533,36 грн. недорахованої заробітної плати, стягнувши з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_10»яна Наполеоновича 56 319,02 грн. недорахованої заробітної плати.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: