АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 551/591/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1005/17Головуючий у 1-й інстанції Колос Ю. А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого: Дорош А.І.

Суддів: Карпушина Г.Л., Триголова В.М.

при секретарі: Ачкасовій О.Н.

з участю

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5

на рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 28 лютого 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу,-

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача- Дорош А.І.,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу. В обґрунтування зазначеного позову ОСОБА_4 вказував на те, що 30 листопада 2015 року він придбав у ОСОБА_2 легковий автомобіль марки DAEWOO LANOS, 2005 року випуску, зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_1, SUPTF69YD5W225435, державний номерний знак НОМЕР_2, який стоїть на обліку у Центрі ДАІ 5901, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХТ №563535, видане 24.10.2015 року. 30 листопада 2015 року ОСОБА_2 оформив на ОСОБА_4 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Шишацького районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_6 Даною довіреністю ОСОБА_4 були фактично передані всі повноваження власника транспортного засобу. Після оформлення довіреності ОСОБА_2 передав ОСОБА_4 вищевказаний автомобіль, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, ключі від автомобіля та поліс обовязкового страхування, а ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 3 300 доларів США, що на дату звернення до суду за офіційним курсом НБУ складало 82 962,00 грн., про що ОСОБА_2 видав розписку від 30 листопада 2015 року зі змісту якої слідує, що вказану суму отримав в якості оплати вартості автомобіля. Починаючи з 30 листопада 2015 року, вищевказаний автомобіль фактично перебуває у володінні ОСОБА_4, який з цієї дати здійснював усі повноваження власника автомобіля, у тому числі виконував ремонт та обслуговування автомобіля. У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до РЕВ МВ №1 ДАІ ГУ МВС України в Харківській області з метою зареєструвати автомобіль на своє імя, але йому було відмовлено у звязку з тим що автомобіль перебуває під арештом у кримінальному провадженні №0006681 від 30.12.20115 року за ознаками злочину, передбаченого ст.290 КК України за фактом зміни номера кузова автомобіля. 31.12.2015 року ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Харкова по справі №640/21716/15-к за клопотання слідчого СВ Київського ВП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_7 накладено арешт на тимчасово вилучене майно - автомобіль DAEWOO LANOS, 2005 року випуску, зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_1, SUPTF69YD5W225435, державний номерний знак НОМЕР_2, що знаходиться у користуванні ОСОБА_4 шляхом заборони його ремонтування, користування, розпорядження та відчуження. ОСОБА_4 стверджує, що оформляючи генеральну довіреність, ОСОБА_2 підтвердив свій намір укласти в подальшому з ним договір купівлі-продажу, при цьому усвідомлював неможливість укладення такого договору внаслідок зміни номера кузова автомобіля, умисно приховав цей факт, чим ввів в оману позивача, отримав гроші за автомобіль усвідомлюючи, що провести перереєстрацію автомобіля неможливо. У звязку з вищевикладеним, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 82 962,00 грн. та судові витрати по справі.

Рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 28 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_4, проживаючого за адресою 61138, АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_2, проживаючого за адресою 38000, Полтавська область, Шишацький район, селище Шишаки, вул. Ломоносова, буд. № 20, на відшкодування понесених відповідачем витрат 3870 грн. 61 коп.

В апеляційній скарзі представника ОСОБА_4 ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідачів.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частковому з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно п. 2 ч.1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно п. 3,4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом та не заперечується сторонами, що 30 листопада 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу за ціною 3 300 доларів США легкового автомобіля марки DAEWOO LANOS, 2005 року випуску, зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_1, SUPTF69YD5W225435, державний номерний знак НОМЕР_2, який стоїть на обліку у Центрі ДАІ 5901, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу СХТ №563535, видане 24.10.2015 року.

На підтвердження укладення договору 30 листопада 2015 року ОСОБА_2 оформив на ім»я ОСОБА_4 довіреність на право користування та розпорядження автомобілем, яка посвідчена приватним нотаріусом Шишацького районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_6 (а.с. 6-7).

Крім цього, відповідач видав позивачу розписку про отримання ним 3 300 доларів США за проданим автомобіль (а.с. 8).

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до РЕВ МВ №1 ДАІ ГУ МВС України в Харківській області з метою зареєструвати автомобіль на своє імя, але йому було відмовлено у звязку з тим що автомобіль перебуває під арештом у кримінальному провадженні №0006681 від 30.12.20115 року за ознаками злочину, передбаченого ст.290 КК України за фактом зміни номера кузова автомобіля.

31.12.2015 року ухвалою слідчого судді Київського районного суду міста Харкова по справі №640/21716/15-к за клопотання слідчого СВ Київського ВП ГУ НП в Харківській області ОСОБА_7 накладено арешт на тимчасово вилучене майно - автомобіль DAEWOO LANOS, 2005 року випуску, зеленого кольору, номер кузова НОМЕР_1, SUPTF69YD5W225435 державний номерний знак НОМЕР_2, що знаходиться у користуванні ОСОБА_4 шляхом заборони його ремонтування, користування, розпорядження та відчуження (а.с. 10-12).

За фактом зміни номера кузова на спірному автомобілі ведеться кримінальне провадження, яке на даний час не закінчене.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий суд виходив з того, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу за ціною 3 300 доларів США легкового автомобіля, проте, позивач не надав жодних доказів на підтвердження припущень про те, що на момент продажу автомобіля відповідачу було відомо про факт підроблення номера кузова автомобіля і що відповідач умисно приховав цей факт з метою введення його в оману, отже не вбачається порушень прав позивача з боку відповідача, тому відсутні підстави для задоволення позову.

Проте, повністю з таким висновком місцевого суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, предметом даного позову є стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості за договором купівлі-продажу автомобіля у розмірі 82 962,00 грн.

У відповідності до вимог ст. 15,16 ЦК України та ст. 3,4,11 ЦПК України право на обрання способу захисту порушеного права належить позивачеві, а суд зобов»язаний розглянути справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів.

Згідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову ( чим він обгрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК ( 1618-15 )). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, я які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК ( 1618-15 )). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

З матеріалів справи вбачається, що 24.10.2015 року ОСОБА_2 згідно довідки-рахунку серія ААЕ № 925163 придбав спірний автомобіль у ОСОБА_8, що вказує на дотримання єдиної процедури державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів та інших транспортних засобів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків, яка проводиться підрозділами Державтоінспекції (а.с. 91-92).

У подальшому, 30.11.2015 року ОСОБА_2 оформив на ім»я ОСОБА_4 довіреність на право користування та розпорядження автомобілем, яка посвідчена приватним нотаріусом Шишацького районного нотаріального округу Полтавської області ОСОБА_6 (а.с. 6-7).

Місцевий суд, ухвалюючи судове рішення у справі, прийшов до помилкового висновку про те, що між сторонами у такий спосіб відбувся договір купівлі-продажу спірного автомобіля.

Згідно ч.1 ст. 638 договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Належною формою договору купівлі-продажу автомобіля є письмова форма, що відповідає положенню п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України.

Разом з тим, правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (надалі - Порядок від 7 вересня 1998 року № 1388), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

За змістом вказаних нормативно-правових актів на території України діє єдина процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів та інших транспортних засобів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків, яка проводиться підрозділами Державтоінспекції.

За умовами п.п. 2, 7, 8 Порядку від 7 вересня 1998 року № 1388 набуття права власності на транспортний засіб передбачає обов'язкову реєстрацію власником придбаного ним транспортного засобу на підставі документів, що підтверджують право власності.

Пунктом 8 Порядку від 7 вересня 1998 року № 1388 визначено перелік документів, які підтверджують правомірність придбання транспортного засобу, до яких зокрема відноситься довідка-рахунок, яка видається за формою встановленого зразка та є бланком суворого обліку, договори та угоди, укладені на товарних біржах.

Крім того, зазначений Порядок встановлює обов'язок власника перед відчуженням транспортного засобу зняти його з обліку в підрозділі ДАІ.

Порядком від 11 листопада 2009 року № 1200 встановлюється механізм провадження торговельної діяльності у сфері оптової та роздрібної торгівлі автомобілями, автобусами, мотоциклами всіх типів, марок і моделей, причепами, напівпричепами та мотоколясками, іншими транспортними засобами вітчизняного та іноземного виробництва та їх складовими частинами (двигуни, шасі, кузови, рами), що мають ідентифікаційні номери, а також тими транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, перебували в користуванні і були зареєстровані в Державтоінспекції.

Така торговельна діяльність здійснюється суб'єктами господарювання, які знаходяться на обліку в департаменті ДАІ МВС та ведуть облік надходження, продажу та передачі транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери (п. 7 Порядку від 11 листопада 2009 року № 1200).

У відповідності до п. 17 Порядку від 11 листопада 2009 року № 1200 під час продажу транспортних засобів, що перебували на обліку відповідно в Державтоінспекції і Державній інспекції по нагляду за технічним станом машин департаменту інженерно-технічного забезпечення Мінагрополітики або в Держсільгоспінспекції та зняті з такого обліку для реалізації, покупцеві видається разом з довідкою-рахунком або біржовою угодою відповідно свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та свідоцтво про реєстрацію машини та/або реєстраційно-облікова картка з відмітками суб'єкта господарювання про продаж, зазначенням дати продажу, серії та номера виданої довідки-рахунка і відповідно номерного знака для разових поїздок та номерного знака "Транзит".

Таким чином, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає, зняття його з обліку, видачу довідки-рахунка або біржовою угодою та отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) на ім'я його покупця.

Як вбачається з матеріалів справи, хоч між сторонами й було оформлено генеральну довіреність, однак процедури купівлі-продажу автомобіля, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, визначеної вказаними Порядками, дотримано не було.

Видача ОСОБА_2 нотаріально посвідченої довіреності на ім'я позивача з правом вчинення дій від його імені, як власника транспортного засобу, щодо управління та розпорядження ним з правом зняття з обліку, здачею державних номерних знаків, реєстрації автомобіля у встановленому законом порядку є підтвердженням, у відповідності до ст. 237 ЦК України виникнення між сторонами представницьких правовідносин й не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб, за особою, яка отримала таку довіреність.

Сам по собі факт наявності такої довіреності, без здійснення відповідних дій з продажу транспортного засобу не може вказувати на дотримання встановленої чинним законодавством процедури його продажу.

Згідно правової позиції Верховного Суду України від 06.12.2015 р. у справі №6-688цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україн є обов»язковою для судів, видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Таким чином, між сторонами не був укладений договір купівлі-продажу автомобіля, ОСОБА_4 не набув право власності на нього за умови отримання вказаної довіреності.

Щодо заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості, а саме грошових коштів у розмірі 82 962,00 грн., то позивач обгрунтовує їх тим, що оформивши генеральну довіреність, відповідач підтвердив свій намір укласти у подальшому з позивачем договір купівлі-продажу автомобіля, при цьому усвідомлював про неможливість укладання такого договору внаслідок зміни номера кузова, але умисно приховав цей факт, тому, оскільки відповідач умисно ввів його в оману щодо зміни номера кузова автомобіля, здійснивши при цьому угоду купівлі-продажу автомобіля та отримавши за нього грошові кошти, що унеможливлює в подальшому здійснити його перереєстрацію та відмовляється у добровільному порядку повернути сплачені йому кошти, просить стягнути з відповідача на свою користь вказану грошову сум та понесені судові витрати.

Таким чином, пред»являючи позов, позивач вважає сплачені ним грошові кошти у розмірі 82 962,00 грн. заборгованістю у зв»язку з введенням його в оману щодо зміни номера кузова автомобіля.

Місцевий суд, відмовляючи у стягненні цих коштів, прийшов до висновку про те, що вказане є припущеннями позивача, на підтвердження яких позивач не надав доказів.

В цій частині висновків місцевого суду також не можна погодитися, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, видача довіреності від 30.11.2015 року, згідно якої ОСОБА_2 оформив на ім»я ОСОБА_4І право користування та розпорядження автомобілем, не тягне за собою перехід права власності на автомобіль, отже ОСОБА_2 є власником спірного автомобіля. Отримані ним грошові кошти, як ціна вартості за автомобіль, не є заборгованістю, яку просить стягнуть позивач на свою користь, зазначаючи при цьому ту підставу, що він був введений в оману відповідачем щодо зміни номера кузова автомобіля. Інших правових підстав для задоволення позову позивач не вказав у позові.

На час розгляду справи довіреність від 30.112015 р. є чинною, не припинена, дійсним власником автомобіля є відповідач.

В апеляційній скарзі представник позивача посилається на те, що з письмових доказів, наявних у справі, вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, однак, договір купівлі-продажу укладено не було, а позивач з підстав факту зміни номеру кузову та порушення кримінальної справи ніколи не зможе в порядку, передбаченому законом, зареєструвати на себе автомобіль, при цьому, у відповідача залишилися кошти у сумі 3 300 дол. США, які він отримав без достатньої підстави, а тому відповідно до ст. 1212 України мав їх повернути позивачу.

Таким чином, вбачається, що в апеляційній скарзі представник позивача змінив підстави позову, оскільки у позові від 07.06.2016 р. позивач не посилався в обгрунтування своїх вимог на ст. 1212 ЦК України та ним не заявлялася вимога про стягнення безпідставно набутих коштів за вказаною статтею, при вирішенні спору місцевий суд також не обговорював про можливість чи неможливість її застосування.

Проте, доводи представника позивача в цій частині не заслуговують на увагу, оскільки згідно правової позиції Верховного Суду України від 03.06.2015 р. у справі №6-100-цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК Україн є обов»язковою для судів, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу, оскільки системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобовязанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Набуття однією зі сторін зобовязання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобовязання не вважається безпідставним.

Доводи апеляційної скарги про те, що посилання суду першої інстанції на розписку від 30.11.2015 р. як на підставу набуття права власності на автомобіль є безпідставним, оскільки вона не є документом, що підтверджує правомірність придбання транспортного засобу у розумінні п.8 Порядку…, та який є підставою для його реєстрації в органах ДАІ на нового власника, а довіреність є за своїм змістом договором на представництво, заслуговують на увагу з вище вказаних у судовому рішенні підстав. Проте, у позові позивач вказував на те, що за цією довіреністю йому фактично були передані всі повноваження власника транспортного засобу, що фактично автомобіль перебуває у його володінні та користуванні, з вказаного часу він здійснював усі повноваження власника автомобіля, що дії сторін були направлені на досягнення правових наслідків, передбачених договором купівлі-продажу, тобто позивач стверджував, що між ними фактично відбувся договір купівлі-продажу автомобіля. В апеляційній скарзі представник позивача змінив правове обгрунтування позову.

Доводи апеляційної скарги відносно того, що місцевий суд вийшов за межі позовних вимог є слушними, проте, резолютивна частина рішення місцевого суду не містить висновок суду щодо визнання укладеним договору купівлі-продажу автомобіля, мотивувальна частина рішення суду дійсно містить висновок про те, що між сторонами було укладено такий договір, з чим апеляційний суд не погодився, що і стало підставою для ухвалення нового рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції мав би встановити на підставі доказів, що укладений в простій письмовій формі правочин договір купівлі-продажу автомобіля є нікчемним, не заслуговують на увагу, оскільки така вимога не заявлялася, позивачем заявлена позовна вимога про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу автомобіля.

Також не заслуговують доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом при ухваленні рішення не були враховані пояснення як позивача так і відповідача, оскільки це не відповідає дійсності, рішення суду містить пояснення сторін, які взяті судом до уваги, дана їм відповідна оцінка. Позивач, діючи на власний розсуд, самостійно прийняв рішення «про придбання автомобіля у власність, як він вважав на той час, саме у такий спосіб», правовідносини, які склалися між сторонами не відповідають діючим нормативно-правовим актам, які регулюють порядок та спосіб придбання технічних засобів у власність громадян, позивач мав реальну можливість відмовитися мати такі правовідносини з відповідачем, мав можливість за допомогою спеціаліста оглянути автомобіль, встановити заміну номерів тощо.

Доводи представника позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат у розмірі 3 870,61 грн. заслуговують на увагу, оскільки у мотивувальній частині судового рішення не зазначено з чого складається вказана сума та на підставі чого вона підлягає стягненню. З матеріалів справи вбачається, що згідно квитанції № 6003 від 24.02 2017 р. адвоката ОСОБА_3, з якою відповідач уклав угоду про надання правової допомоги, ОСОБА_2 сплатив адвокату за участь в суді по цивільній справі згідно розрахунку 2 900 грн. (а.с. 155), згідно квитанції № 5047 від 10.08.206 р. сплатив адвокату 45 грн. за запит в ДАІ (а.с.157). Проте, розрахунок адвоката ОСОБА_3 щодо розрахунку гонорару до матеріалів справи не надано.

Згідно ст. 84 ЦПК України, витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.Крім того, ч.2. ст. 84 ЦПК України визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно п.48 Постанови пленуму ВССУ №10 від 17.10.14 р., витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

З вказаних підстав колегія суддів приходить до висновку про те, що витрати відповідача на правову допомогу не підлягають відшкодуванню, тому рішення місцевого суду в цій частині підлягає скасуванню.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що у рішенні місцевого суду має місце невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовної вимоги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п. 2, 309 ч.1 п. 3,4, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 28 лютого 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

С У Д Д І: