Номер провадження: 22-ц/785/195/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сидоренко І.П., Станкевича В.А.,

при секретарі: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволений.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_2 подала до суду апеляційну скаргу, вякій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2016 рокута ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено, що квартира, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, б. 24, кв. 106, загальною площею 27,56 кв. м., житловою 12,3 кв. м. належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, видане Управлінням житлового комунального господарства виконавчого комітету Одеської міської ради від 17.01.2000 року, витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №35660523 від 28.09.2012 року.

ОСОБА_4 являвся батьком ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії ГД №954144.

06.08.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений шлюб у другому Суворовському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що свідчить актовий запис №192 від 06.08.2011 року.

02.10.2012 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір дарування вищевказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований у реєстрі №1233.

04.08.2013 року ОСОБА_4 помер.

Судом першої інстанції, також, було встановлено, що при житті, ОСОБА_4 страждав на хронічні хвороби, мав стійкий виражений, хронічний, психічний розлад у вигляді « вираженого органічного розладу особистості, зі зниженням когнітивних функцій та емоційної лабільності, неодноразово звертався за медичною допомогою.

Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №46 від 09.02.2016 року , наявний у ОСОБА_6 вищевказаний стійкий виражений, хронічний, психічний розлад був настільки виражений, що абсолютно позбавляло його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, отже на момент укладення договору дарування від 02.10.2012 року він не усвідомлював свої дії та не міг керувати ними.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент його здійснення стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'яток шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, а також про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст.202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Згідно ст..225 ЦК України правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті- за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.40 СК України шлюб визнається недійсним за рішенням суду, якщо він був зареєстрований без вільної згоди жінки або чоловіка. Згода особи не вважається вільною, зокрема, тоді, коли в момент реєстрації шлюбу вона страждала тяжким психічним розладом, перебувала у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, в результаті чого не усвідомлювала сповна значення своїх дій і (або) не могла керувати ними, або якщо шлюб було зареєстровано в результаті фізичного чи психічного насильства (ч.1). Шлюб визнається недійсним за рішенням суду у разі його фіктивності. Шлюб є фіктивним, якщо його укладено жінкою та чоловіком або одним із них без наміру створення сім'ї та набуття прав та обов'язків подружжя(ч.2). Шлюб не може бути визнаний недійсним, якщо на момент розгляду справи судом відпали обставини, які засвідчували відсутність згоди особи на шлюб або її небажання створити сім'ю (ч.3).

У п.13. постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що при розгляді судом справ про визнання шлюбу недійсним слід мати на увазі, що за наявності одних підстав суд зобов'язаний, а за наявності інших суд може визнати шлюб недійсним.

За встановлених судом першої інстанції обставин, висновку судово-психіатричної експертизи №46 від 09.02.2016 року та пояснень експертів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у суді апеляційної інстанції, які зводились до єдиного висновку, що з 20.05.2011 року у ОСОБА_4 спостерігався психічний розлад, який в подальшому прогресував і не мав зворотнього напрямку внаслідок хвороб, які мав хворий та з урахуванням вищенаведених норм, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що ОСОБА_4 під час укладення шлюбу з ОСОБА_2 06.08.2011 року та на момент укладення договору дарування від 02.10.2012 року, не міг керувати та усвідомлювати свої дії.

Доводи апеляційної скарги щодо необхідності ухвалення в разі неявки відповідача заочного розгляду є надуманими та не кореспондуються з нормами ст..224 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги щодо не порушення прав позивача укладеним договором дарування та реєстрацією оспорюваного шлюбу, є безпідставними з огляду на те, що позивач є спадкоємицею першої черги після померлого, який являвся їй рідним батьком .

Доводи апелянта щодо необґрунтованості висновку судово-психіатричної експертизи №46 від 09.02.2016 рокує неспроможними, оскільки спростовуються поясненнями експертів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у суді апеляційної інстанції.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Отже, висновки суду про задоволення позовних вимог відповідають встановленим обставинам справи, до яких суд дійшов з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги не обґрунтовані, тому, висновків суду не спростовують.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 травня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: І.П. Сидоренко

ОСОБА_9