АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Височанської Н. К., Литвинюк І. М.

секретар Окармус О.М.

з участю представника позивачки ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України») про визнання поруки припиненою за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 квітня 2017 року,

встановила:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання поруки припиненою.

Зазначала, що 08 квітня 2013 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та нею укладено договір поруки №71113Р2.

Цим договором забезпечено зобовязання за генеральною угодою №71113N2, укладеною між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальною «Галс ЛТД» (далі ТОВ «Галс ЛТД») 08 квітня 2013 року.

У звязку із невиконанням ТОВ «Галс ЛТД» зобовязання за кредитним договором 29 грудня 2015 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» направлено ТОВ «Галс ЛТД» та їй (позивачці) вимоги про дострокову сплату кредиту, процентів та пені.

Вказану вимогу ТОВ «Галс ЛТД» отримало 05 січня 2016 року.

Посилаючись на те, що банком протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобовязання (15 січня 2016 року) не предявлено вимоги до неї як до поручителя, ОСОБА_3 просила визнати її поруку припиненою.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним нормам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що шестимісячний строк для предявлення банком вимог до ОСОБА_3 як до поручителя не минув, оскільки його перебіг слід обраховувати з 02 лютого 2016 року.

Проте з таким висновком погодитись не можна, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи, суд дійшов його внаслідок порушення норм матеріального права, що згідно з пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позов слід задовольнити.

Відповідно до ч 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

У справі встановлено, що, що між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Галс ЛТД» укладено генеральну угоду від 8 квітня 2013 року №71113N2.

Цей правочин забезпечений договором поруки від 8 квітня 2013 року №71113Р2, укладеним між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та позивачкою ОСОБА_3

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Згідно з ч. 2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

У справі встановлено, що у звязку з невиконання ТОВ «Галс ЛТД» зобовязання за генеральною угодою ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» 29 грудня 2015 року надіслано позичальнику та поручителю ОСОБА_3 вимоги про дострокову сплату кредиту, процентів та пені (т.1 а.с.188).

Правові наслідки порушення зобовязання, забезпеченого порукою, передбачені ст. 554 ЦК України.

Згідно з чч. 1 та 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Водночас статтею 559 ЦК України передбачені спеціальні підстави та умови припинення поруки.

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

За змістом п.7.4 договору поруки, укладеного між сторонами, дія договору припиняється після повного виконання основного зобовязання.

Порука це строкове зобовязання, і незалежно від установлення строку її дії на підставі договору чи закону, сплив цього строку припиняє субєктивне право кредитора вимагати від боржника виконання зобовязання.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України).

Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, що визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не означають, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 цього Кодексу.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобовязання застосоване в другому реченні ч. 4 ст. 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя.

Це твердження не позбавляє кредитора можливості предявити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобовязання за договором поруки слід предявити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем).

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15.

Водночас, якщо кредитор на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання, то передбачений ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-368цс16.

Предявивши вимогу до позичальника - ТОВ «Галс ЛТД» про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінило строк виконання основного зобовязання й протягом шести місяців, починаючи від цієї дати було зобовязано предявити позов до поручителяОСОБА_3

ТОВ «Галс ЛТД» вимогу банку про дострокове виконання зобовязання отримало 05 січня 2016 року (т. 1, а.с. 188).

Пунктом 6.3.2 Генеральної угоди, укладеної між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та ТОВ «Галс ЛТД», передбачено, що дострокова сплата кредиту, процентів та інших платежів мала бути здійснена позичальником протягом 10 календарних днів з дня отримання письмової вимоги банку.

Отже, банк зобовязаний був предявити позов до поручителя протягом шести місяців від дати порушення ТОВ «Галс ЛТД» встановленого строку для дострокового повернення кредиту, якою є 16 січня 2016 року.

Проте банк звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу 25 липня 2016 року, тобто поза межами шестимісячного строку дії поруки.

Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15 строк, передбачений нормою ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати.

Отже, у справі встановлено, що порука ОСОБА_3 за договором поруки №71113Р2 від 08 квітня 2013 року припинилася, а тому позов про припинення поруки підлягає задоволенню.

Указаного суд першої інстанції до уваги не взяв та внаслідок неправильного тлумачення норм матеріального права безпідставно відмовив у позові.

При цьому, суд першої інстанції помилково погодився з доводами відповідача про необхідність обрахування шестимісячного строку звернення до суду з позовом до поручителя від дати порушення поручителем ОСОБА_3 встановленого банком строку для виконання ним (поручителем) грошового зобовязання - 02 лютого 2016 року.

Такі доводи відповідача як і висновки суду першої інстанції є безпідставними.

Відповідно до п. 4.1.1 договору поруки №71113Р2 кредитор має право вимагати від поручителя задоволення у повному обсязі всіх своїх грошових вимог, що випливають з основного зобовязання у випадках, якщо позичальник не виконає грошове зобовязання, передбачене кредитною угодою, протягом двадцяти днів з моменту отримання поручителем письмового повідомлення кредитора про факт такого невиконання.

Відповідно до п. 4.1.2 зазначеного договору кредитор має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання поручителем та/або позичальником у випадку якщо протягом 20 робочих днів з моменту отримання поручителем письмового повідомлення кредитора про факт невиконання та/або неналежного виконання боржником зобовязань за кредитною угодою та/або поручителем за цим договором, вони не будуть виконані.

Разом з тим вимога банку до поручителя про задоволення у повному обсязі всіх грошових вимог, що випливають з основного зобовязання, та дострокового виконання основного зобовязання не є зміною строку виконання основного зобовязання відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Зміною строку виконання основного зобовязання у спірному випадку є предявлення банком вимоги про дострокову сплату кредиту, процентів за його користування та пені до боржника, що відповідає нормі ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Передбачений договором поруки порядок предявлення банком вимог до поручителя не змінює визначений банком строк виконання основного зобовязання та дату початку відліку шестимісячного строку, передбаченого ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Таким чином, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від дати порушення саме ТОВ «Галс ЛТД» як боржником встановленого банком строку для дострокового виконання грошового зобовязання.

Не заслуговують на увагу посилання банку на судові рішення Господарського суду Чернівецької області від 11 серпня 2016 року, Львівського апеляційного господарського суду від 27 жовтня 2016 року, Вищого господарського суду України від 14 грудня 2016 року у справі за позовом ТОВ «Грандвест Лтд» до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання поруки припиненою, у якому зроблено висновок про виникнення у банку права вимагати дострокового виконання основного зобовязання поручителем лише 02 лютого 2016 року.

За змістом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згаданий висновок, зроблений господарськими судами у названій справі не має ознак преюдиціальності у розумінні норми ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, пп. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 12 квітня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про визнання поруки припиненою задовольнити.

Визнати поруку за договором поруки №71113Р2 від 08 квітня 2013 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» та ОСОБА_3, припиненою.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» на користь ОСОБА_3 1157 (одну тисячу сто пятдесят сім) гривень 52 коп. - витрат зі сплати судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: Н. К. Височанська

ОСОБА_4