Справа № 345/110/17
Провадження № 22-ц/779/967/2017
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Проскурніцького П.І., Васильковського В.М.

секретаря Шемрай Н.Б.

з участю представників апелянта ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Ріпянської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Калуська районна державна адміністрація про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 14.04.2014 року та скасування державної реєстрації права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Калуського міськрайонного суду від 20 квітня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

В січні 2017 року ОСОБА_5 звернувся в суд з наведеним позовом до відповідачів, в обґрунтування якого зазначив, що рішенням Ріпянської сільської ради №9-21/2013 від 09.07.2013 року ОСОБА_6 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,2760 га, в тому числі: для БОЖБ 0,1500 га; для ведення ОСГ 0,1260 га. Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23.04.2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.09.2014 року, вищевказане рішення Ріпянської сільської ради від 09.07.2013 року в частині затвердження ОСОБА_6 технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1500 га, визнано не чинним. Незважаючи на це відповідач оформила правовстановлюючі документи на землю та зареєструвала своє право власності на земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. 14.04.2014 року відповідачу видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1. Оскільки свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане ОСОБА_6 на підставі рішення Ріпянської сільської ради №9-21/2013 від 09.07.2013 року, яке визнано судом не чинним, то його слід визнати недійсним, а також скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку. У зв'язку з наведеним позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 20 квітня 2017 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Ріпянської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Калуська районна державна адміністрація про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно НОМЕР_1 від 14.04.2014 року та скасування державної реєстрації права власності.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування судом обставин справи, неналежну оцінку доказів, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Зокрема апелянт вказує, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції безпідставно зіслався на те, що на даний час заїзду між господарствами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не існує, їхні землеволодіння розділяють землі запасу сільської ради, а тому оскаржуване свідоцтво про право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку не порушує жодних його прав.

Судом, не враховано, що право власності на земельну ділянку ОСОБА_6 зареєструвала 27.03.2014 року. На той час це була під'їзна дорога загального користування, яка відповідно до ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України не могла бути передана у приватну власність. Рішенням Ріпянської сільської ради №5-25/2014 від 04.07.2014 року із земельної ділянки дійсно знято статус «під'їзду», а саму земельну ділянку переведено в землі запасу сільської ради. Однак, на момент прийняття сільською радою вказаного рішення частина земельної ділянки вже була приватизована ОСОБА_6 Таким чином, сільська рада повинна була вилучити самовільно зайняту частину дороги, звільнити її від огорожі, перевести в запас, а тоді вже надавати землю у власність.

Апелянт зазначає, що внаслідок неправомірного оформлення ОСОБА_6 права власності на частину земельної ділянки і встановлення на ній огорожі, він не має можливості користуватися під'їздом до свого городу для виконання необхідних сільськогосподарських робіт на своїй земельній ділянці.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким його позов задовольнити в повному обсязі.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали з мотивів, викладених у ній.

Представник відповідача ОСОБА_6Б в судовому засіданні доводи апеляційної скарги не визнав, посилаючись на обґрунтованість висновків суду, просив в задоволенні скарги відмовити.

Представники відповідача Ріпянської сільської ради та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Калуської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явилися, про час та день розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Представник відповідача надіслав суду письмове заперечення на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, також просив справу розглядати в його відсутності.

Представник третьої особи не повідомив суду причину неявки.

З урахуванням положення ст. 305 ЦПК України колегія суддів ухвалила про розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що на даний час заїзду між господарствами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не існує і їхні землеволодіння розділяють землі запасу сільської ради, а тому оскаржуване свідоцтво про право власності ОСОБА_6 на земельну ділянку не порушує жодних прав позивача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Ріпянської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області №9-21/2013 від 09.07.2013 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_6 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, для ведення особистого селянського господарства загальною площею 0,2760 га, в тому числі: для БОЖБ 0,1500 га, для ведення ОСГ 0,1260 га (а. с. 17).

Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23.04.2014 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.09.2014 року, рішення Ріпянської сільської ради Калуського району Івано-Франківської області №9-21/2013 від 09.07.2013 року в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_6 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1500 га визнано не чинним (а. с. 7-11).

Згідно наведеної постанови Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23.04.2014 року, суд прийшов до висновку, що «сільська рада без згоди обох суміжних землекористувачів і зміни цільового призначення земельної ділянки, яка знаходиться між землеволодіннями ОСОБА_6 і ОСОБА_5, з подальшим внесенням відповідних змін у генплан с. Мислів, не вправі була розділяти зазначену земельну ділянку і передавати у власність конкретних громадян». З даним висновком суду погодилась судова колегія Львівського апеляційного адміністративного суду.

За даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №47572199 від 13.11.2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Калуського міськрайонного управління юстиції Івано-Франківської області Коваленком В.С. 27.03.2014 року було зареєстровано за ОСОБА_6 право власності (номер запису про право власності 5338624) на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_2, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в АДРЕСА_1, з видачею свідоцтва про право власності НОМЕР_1 (а. с. 12-13).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В обґрунтування позовних вимог позивач ОСОБА_5 посилався на те, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане ОСОБА_6 на підставі рішення Ріпянської сільської ради №9-21/2013 від 09.07.2013 року, яке визнано судом не чинним, у зв'язку з чим його слід визнати недійсним, а також скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку.

Разом з тим позивач не вказує, яким чином оскаржуване свідоцтво про право власності на нерухоме майно порушує його права та не надає жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наведеного.

Судом встановлено, що 04.07.2014 року Ріпянська сільська рада Калуського району Івано-Франківської області прийняла рішення №5-26/2014 «Про зняття статусу «під'їзду» та переведення в землі запасу с/ради», яким земельну ділянку між господарствами ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10, яка існує в статусі «під'їзду», переведено в землі запасу сільської ради (а.с.44).

Правомірність прийняття сільською радою даного рішення ОСОБА_5 оскаржував в суді і постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.01.2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 29.09.2015 року, ОСОБА_5 було відмовлено в задоволенні позову та підтверджено правомірність дій сільської ради по прийняттю оскаржуваного рішення (а.с. 39-43).

Постановою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27.01.2015 року встановлено, що переведення земельної ділянки загального користування «під'їзду» до земель запасу сільської ради не порушує жодних прав позивача ОСОБА_5 При перегляді вказаного судового рішення в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції встановив, що «посилання апелянта на неможливість здійснювати під'їзд до своєї земельної ділянки є недостовірним…».

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, не підлягають доказуванню в даному судовому засіданні обставини щодо можливості здійснювати позивачем під'їзд до своєї земельної ділянки у зв'язку з приватизацією відповідачем земельної ділянки, до складу якої ввійшла частина колишнього «під'їзду».

За наведених обставин суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що оскільки на даний час заїзду між господарствами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не існує і їхні землеволодіння розділяють землі запасу сільської ради, то свідоцтво про право власності на земельну ділянку, видане ОСОБА_6 14.04.2014 року, жодних прав позивача не порушує.

Наведеним спростовуються доводи апелянта про те, що внаслідок неправомірного оформлення ОСОБА_6 права власності на частину земельної ділянки і встановлення на ній огорожі, він не має можливості користуватися під'їздом до свого городу для виконання необхідних сільськогосподарських робіт на своїй земельній ділянці.

Також не заслуговують на увагу доводи апелянта, що судом не враховано те, що право власності на земельну ділянку ОСОБА_6 зареєструвала 27.03.2014 року і на той час частина земельної ділянки відносилась до під'їзної дороги загального користування, яка відповідно до ч. 3 ст. 83 Земельного кодексу України не могла бути передана у приватну власність, оскільки на час вирішення спору судом в 2017 році чинним є рішення Ріпянської сільської ради від 04.07.2014 про зняття статусу «під'їзду» та переведення в землі запасу с/ради» земельної ділянки між господарствами ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10 і таким рішенням право позивача, як власника земельної ділянки по АДРЕСА_2

Доводи апелянта, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції безпідставно зіслався на те, що на даний час заїзду між господарствами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не існує, їхні землеволодіння розділяють землі запасу сільської ради, суперечать встановленим обставинам справи та й самій позиції позивача, який вказав, що на час вирішення спору в суді чинним є рішення сільської ради про перевід під'їзду до земель запасу сільської ради.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також не спростовують висновки суду першої інстанції, не мають правового значення та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

В силу дії ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам і визначеним відповідно до них правовідносинам, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального судом не встановлено.

З огляду на викладене та з урахуванням положень ст. 308 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання законної сили.

Головуюча М.Д. Горейко

Судді: П.І. Проскурніцький

В.М. Васильковський