АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого - судді Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Борисової О.В.

при секретарі Пузиковій В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

Справа № 754/15575/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/5808/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Грегуль О.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Гаращенко Д.Р.
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів, в якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання трьох малолітніх дітей в твердій грошовій сумі у розмірі 4 500 грн. щомісяця.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що сторони перебували в шлюбі від якого в них народилося троє дітей. Після розлучення відповідач надавав кошти на утримання дітей, проте потім перестав, а тому позивач вважала за необхідне стягнути аліменти з відповідача в примусовому порядку.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року позов задоволено частково.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, аліменти у розмірі 45 відсотків усіх видів заробітку (доходу) але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дітьми повноліття, починаючи з 14.12.2016 року.

Допущено негайне виконання рішення в частині суми платежу за один місяць.

В решті вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність і необґрунтованість, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог зазначає, що суд першої інстанції не врахував усіх обставин справи, зокрема, посилається на те, що окрім основної роботи, відповідач заробляє кошти шляхом виготовлення замовлень на дерев'яні іграшки, в підтвердження чого посилається на інтернет-сайт відповідача та те, що він сам цього не заперечує.

Також апелянт посилається на те, що відповідач повинен приймати більшу участь у витратах на дітей, оскільки вони ходять на різноманітні додаткові зайняття, їм потрібен спеціалізований одяг, канцелярське приладдя для навчання тощо.

У судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав і просив її задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи, копії свідоцтва про народження від 12.03.2005 року, сторони мають дитину: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до наявної в матеріалах справи, копії свідоцтва про народження від 02.09.2009 року, сторони мають дитину: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до наявної в матеріалах справи, копії свідоцтва про народження від 09.01.2013 року, сторони мають дитину: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідно до наявної в матеріалах справи, копії свідоцтва про народження від 16.07.2016 року, відповідач записаний батьком дитини: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до наявної в матеріалах справи, довідки Національного університету імені ТарасаШевченка від 13.02.2017 року та копії витягу з трудової книжки відповідача, останній наказом від 15.12.2016 року прийнятий на роботу, має заробіток і ця робота є для відповідача основною.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач має регулярний стабільний дохід та основне місце роботи, а тому не має підстав для встановлення аліментів у твердій сумі.

Колегія суддів погоджується із рішенням суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів і ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що суд не правильно відмовив у визначенні аліментів у твердій грошовій сумі, оскільки відповідач додатково заробляє кошти шляхом виготовлення замовлень на дерев'яні іграшки, виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції правильно вказав, що згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Згідно з ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки Національного університету імені ТарасаШевченка від 13.02.2017 року та копії витягу з трудової книжки відповідача, він наказом від 15.12.2016 року прийнятий на роботу, має заробіток і ця робота є для нього основною.

З урахуванням наведеного, суд правильно визначив розмір аліментів у відсотку від доходу відповідача.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до положень ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів не може взяти до уваги посилання апелянта на додатковий заробіток відповідача, оскільки він не є офіційним та підтвердженим, не можливо встановити його реальний розмір.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що відповідач повинен приймати більшу участь у витратах на дітей, оскільки вони ходять на різноманітні додаткові зайняття, їм потрібен спеціалізований одяг, канцелярське приладдя для навчання тощо, виходячи з наступного.

Згідно з ч. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 р. встановлено, що відповідно до положень ст. 10-11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Аналізуючи викладені норми права вбачається, що кожна сторонами сама обирає стратегію захисту своїх прав, а суд розглядає справи тільки в межах заявлений сторонами вимог.

Як вбачається із позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача саме аліменти.

Разом з тим, вказані доводи апеляційної скарги відносяться до додаткових витрат на дитину, участь у яких не звільняє того з батьків, який сплачує аліменти.

Так, статтею 185 Сімейного Кодексу України встановлено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді прав щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» звернено увагу судів на те, що до передбаченої ст. 185 СК участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

При одночасному розгляді вимог про стягнення аліментів і додаткових витрат їх має бути визначено у рішенні окремо.

Враховуючи наведене, те що суд розглядає справи тільки в рамках заявлених вимог, а також те, що позивачем не заявлялися вимоги про стягнення з відповідача додаткових витрат, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення позовних вимог про встановлення аліментів у твердій грошовій сумі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно визначився з виниклими правовідносинами, врахував, що відповідач має постійну роботу та постійний заробіток та законно задовольнив позовні вимоги позивача частково, визначивши аліменти у виді частини від доходу відповідача, вирішивши справу у відповідності до норм чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

ХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена протягом 20 днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді