Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 332/981/16-ц Головуючий у 1-й інстанції: Андрюшина Л.А.
Провадження № 22-ц/778/1742/17 Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Онищенка Е.А.

Суддів Бєлки В.Ю.

ОСОБА_2

При секретарі Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 міської ради, ОСОБА_6, про визнання права за завершення приватизації присадибної земельної ділянки в порядку спадкування та визначення порядку розподілу земельної ділянки, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 міської ради, ОСОБА_6, про визнання права за завершення приватизації присадибної земельної ділянки в порядку спадкування та визначення порядку розподілу земельної ділянки, який згодом уточнила.

В обґрунтування позову зазначала, що що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.09.2013 року вона та ОСОБА_6 визнані співвласниками будинку №70 по вул. Каспійській в м. Запоріжжі в порядку спадкування за законом після померлої 24.07.2012 року їх матері ОСОБА_7 Будинок складається з двох квартир - №1 та №2, які мають окремі виходи з будинку.

На підставі рішення ОСОБА_5 міськради від 30.08.1957року за №405 було закріплено норму земельної ділянки за житловим будинком №34-а по вул. Каспійській м. Запоріжжя у розмірі 591кв м (таку нумерацію мала земельна ділянка на час її надання). В жовтні 2012 року від Управління Держкомзему у м. Запоріжжі було отримано запрошення на імя ОСОБА_7 для отримання Державного акту на земельну ділянку, розташовану за адресою м. Запоріжжя, вул. Каспійська 70. Тобто, фактично земельна ділянка була приватизована їх матірю ОСОБА_7, але вона не отримала Державного акту на право власності на земельну ділянку, оскільки в липні 2012 року вона померла.

Таким чином, у неї, як спадкоємця виникло право щодо визнання права на завершення приватизації присадибної земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Каспійська, буд. 70, яка була розпочата їх матірю ОСОБА_7 у 2012 році.

Разом з тим, для того, щоб мати змогу приватизувати свої частини земельної ділянки, необхідно визначитися з їх розмірами та порядком користування, проте в добровільному порядку з відповідачем вирішити питання щодо виділення кожному із співвласників часток земельної ділянки, відповідно до виділених ним в натурі та належних на праві власності квартир в житловому будинку № 70 по вул. Каспійській м. Запоріжжя неможливо.

Враховуючи вищевикладене просила суд визнати за нею право на завершення приватизації присадибної земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, вул. Каспійська, буд.70, яка була розпочата спадкодавцем ОСОБА_7 у 2012 році та визначити порядок розподілу спірної земельної ділянки відповідно до визначеного рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.09.2013 року розподілу житлового будинку в натурі та першого варіанту розподілу земельної ділянки, вказаному в експертному висновку.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2017 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог процесуального та матеріального права.

Встановлено, що згідно протоколу № 27 засідання виконавчого комітету ОСОБА_5 ради депутатів трудящих від 30 серпня 1957 року № 405, ОСОБА_8 була виділена земельна ділянка для будівництва індивідуального житлового будинку площею 591кв.м за адресою: Каспійська, 34-а (а.с.70 т.1).

Відповідно до рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.09.2013 року, яке набрало законної сили 23.09.2013 року, були виділені в натурі квартира № 1 і квартира № 2 за адресою: м. Запоріжжя, вул. Каспійська, буд.70 в самостійні обєкти нерухомості та визнано за ОСОБА_6 право власності на квартиру № 1 у вигляді приміщення № 1-1 площею 6,8кв.м, № 1-2-площею 7,0кв.м, № 1-3 площею 4,9кв.м, № 1-4 площею 12,4кв.м, № 1-5 площею 8,8кв.м, що розташовані у будинку літ «А», гараж літ «В» площею 20,9кв.м, літню кухню літ «Б» площею 18,9кв.м, сарай літ. «Д» площею 8,1кв.м, погріб літ «п2» площею 11 кв.м, в порядку спадкування за законом після померлої 24.07.2012 року матері ОСОБА_7. Визнано за ОСОБА_3 право власності на спадкове майно у вигляді квартири № 2 в житловому будинку літ «А» за адресою: м. Запоріжжя, вул. Каспійська, буд.70, яка складається з коридору «1» розміром 7,5кв.м, кухні «2» розміром 8,4кв.м, кімнати «3» розміром 19,8кв.м, кімнати «4» розміром 8,9кв.м, ванної «5» розміром 3,9кв.м, загальною площею 48,5кв.м, житловою площею 28,7кв.м, гаража «Г», сараю «Ж», в порядку спадкування за законом після померлої 24 липня 2012 року матері ОСОБА_7.(а.с.8-9 т.1). Право власності на вищевказане нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 27.11.2013 року. На двокімнатну квартиру № 1 право власності за цією ж адресою зареєстровано за ОСОБА_6 31.10.2013 року(а.с.10,11 т.1). Отже, у звязку із виділом в натурі часток сторін із спільного майна, спільна власність на це майно припинилася.

Отже встановлено, що позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_6 набули право власності на вищевказане нерухоме майно, яке не є обєктом ані права спільної сумісної, ані обєктом права спільної часткової власності, оскільки квартири № 1 та № 2 були виділені в натурі із спільного майна житлового будинку - в самостійні обєкти нерухомості, та за кожною із сторін у встановленому законом порядку зареєстровано право власності на квартири № 1 та № 2, як на окремі обєкти нерухомості.

Положеннями ч.3 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя у справі №332/2015/13-ц від 10 вересня 2013 року встановлено, що 24.07.2012 року померла ОСОБА_7, після смерті якої залишилось спадкове майно у вигляді будинку №70 по вул. Каспійській м. Запоріжжя, яке успадкували її дочка ОСОБА_3 та син ОСОБА_6. Вищевказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці, яка була раніше виділена ОСОБА_8.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі земельну ділянку, є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набував права власності на земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема, земельну ділянку.

З повідомлення від 21.12.2015 року, надісланого державним кадастровим реєстратором на звернення ОСОБА_6, останньому було відмовлено у наданні відомостей з Державного земельного кадастру у звязку із відсутністю в ньому запитуваних відомостей(а.с.68 т.1). Державним підприємством «ОСОБА_5 науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» ОСОБА_9 на його звернення від 05.02.2016 року було повідомлено, що договір на виконання будь яких робіт між ОСОБА_7 та ДП «ОСОБА_5 інститут землеустрою» відсутній (а.с.69 т.1).

На звернення ОСОБА_6 з приводу оформлення та передачі у власність ? частини земельної ділянки по вул. Каспійській, 70, виконавчим комітетом ОСОБА_5 міської ради було розяснено, що для зясування, уточнення або отримання консультації з приводу оформлення земельної ділянки необхідно звернутися до управління з питань земельних відносин ОСОБА_5 міської ради(а.с.71 т.1).

Відповідно до протоколу погодження договірної ціни на виконання платних послуг від 06.03.2012 року, між виконавцем в особі начальника ОСОБА_5 міського виробничого відділу ОСОБА_5 регіональної філії Центру ДЗК та замовником ОСОБА_7 було досягнуто погодження про розмір договірної ціни за виконання платних послуг зі складання обмінного файлу у форматі ХМL (а.с.15 т.1).

Правові підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками визначені статтями 116,118 Земельного кодексу України. Згідно із частиною першою та другою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Рішенням № 58 від 27.12.2011 року 17 сесії шостого скликання було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки громадян, та вирішено передати громадянам, згідно з додатками, у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення садівництва. Зокрема, ОСОБА_7 відповідно до додатку № 1 вказаного рішення передано у власність земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Каспійська,70, кадастровий номер :02:009:0225, загальною площею 0,0600(а.с.65-74т.2).

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України, в редакції, чинній до 1 січня 2013 року, право власності на земельну ділянку посвідчувалось державним актом.

З листа Управління Держкомзему у м. Запоріжжя Запорізької області за № 594/200/02-22 від 03.10.2012 року, надісланого на адресу ОСОБА_7, вбачається, що остання запрошувалась для отримання Державного акта на земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Каспійська, 70(а.с.16 т.1).

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Судом встановлено, що ОСОБА_7 за життя розпочала процедуру приватизації спірної земельної ділянки, яка була передана їй у власність на підставі рішення ОСОБА_5 міської ради від 27.12.2011 року № 58 та у жовтні 2012 року запрошувалась для отримання Державного акту, але цей акт нею не був отриманий внаслідок її смерті. Отже, спадкодавець ОСОБА_7 розпочала процедуру приватизації спірної земельної ділянки відповідно до чинного на той період часу законодавства України, але не набула права власності на неї згідно з положеннями ст. 125 ЗК України.

Статтею 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Згідно розясненням, що викладені у пункті 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Правила статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. За такими правилами здійснюється й перехід права на землю при спадкуванні права на частину нерухомого майна.

В судовому засіданні встановлено, що спадкодавець ОСОБА_7 за життя не набула права власності на спірну земельну ділянку внаслідок неотримання нею у встановленому порядку Державного акта на землю та не проведенням державної реєстрації права власності на земельну ділянку. Враховуючи, що спадкодавець ОСОБА_7 не набула права власності на спірну земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте розпочала процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, у позивача ОСОБА_3, як її спадкоємця, за яким на підставі рішення суду визнано право власності на нерухоме майно, виникло право на звернення до органів місцевого самоврядування з питання завершення процедури приватизації земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок, отриманий нею у спадщину. Зазначене узгоджується із розясненнями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які викладені в інформаційному листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», де зазначено, що якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку.

Проте позивачем ОСОБА_3 суду не було надано належних та допустимих доказів того, що вона зверталася до органів місцевого самоврядування з питання визнання за нею права на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування після смерті її матері ОСОБА_7 і їй після такого звернення було відмовлено у завершенні процедури приватизації. Матеріали справи таких доказів не містять, а також вказане заперечується відповідачем - ОСОБА_5 міською радою.

З урахуванням норм ч.1 ст. 3 ЦПК України, ч.1 ст. 15, ч.1 ст. 16 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнанні або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, свобод чи інтересів. Позивач ОСОБА_3 в судовому засіданні не довела, що вона зверталася до органу місцевого самоврядування та відповідачем - ОСОБА_5 міською радою було відмовлено їй, як спадкоємцю ОСОБА_7 у завершенні процедури приватизації спірної земельної ділянки, а отже не довела, що це її право не визнається або оспорюється відповідачем і було порушеним як на час звернення з позовом до суду, так і по теперішній час, а також, що між нею та відповідачем ОСОБА_5 міською радою з цього приводу існує будь який спір.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд дійшов до обгрунтованого висновку що не були порушені, не визнані або оспорені права позивача ОСОБА_3 відповідачем ОСОБА_5 міською радою. Відповідач ОСОБА_6 за цими вимогами не є особою, яка повинна відповідати за позовом і є неналежним відповідачем.

Разом з тим позивач ОСОБА_3 заявила вимоги про визначення порядку розподілу земельної ділянки відповідно до встановленого рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.09.2013 року розподілу житлового будинку в натурі та першого варіанту розподілу земельної ділянки, вказаному в експертному висновку.

В обґрунтування своїх вимог в цій частині позивач ОСОБА_3 посилається на висновок експерта, яким запропоновано варіанти користування земельної ділянки.

Згідно висновку експерта № 35 від 30.09.2016 року за результатами проведення будівельно-технічної експертизи на розгляд суду запропоновано I та II варіанти користування земельною ділянкою № 70 по вул. Каспійська в м. Запоріжжі, за реальними частинами, які припадають кожному з співвласників відповідно до розподілу в натурі житлового будинку, визначеного рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 10.09.2013 року (ОСОБА_3 13/25 частин, ОСОБА_6 12/25 частин), а також з урахуванням вимог нормативних документів(а.с.125-147). Але, з письмових заперечень, наданих представником позивача ОСОБА_4 на вищевказаний висновок експерта(а.с.161 т.1), вбачається, що експертом при складанні висновку були припущені помилки переплутано вартість гаражів літ В та літ. Г та така помилка потягла за собою недостовірне визначення вартості майна сторін, оскільки загальна вартість майна ОСОБА_3 зменшена на 732,00грн., а ОСОБА_6 збільшена на таку ж суму. Тому помилковим буде і розподіл на частки земельної ділянки, який запропонований експертом і такий висновок не може бути врахований при ухвалені рішення. Просила суд зобовязати судових експертів надати новий висновок з урахуванням виправлення зазначеної помилки. Суд вважає, що посилання представника позивача ОСОБА_4 щодо зобовязання експертів надати новий висновок з урахуванням виправлення помилок не ґрунтується на нормах цивільного процесуального законодавства України, а тому не приймається до уваги. Разом з тим, суд також не може взяти до уваги вищевказаний висновок експерта, як належний та допустимий доказ у справі, оскільки в судовому засіданні встановлено та було підтверджено експертом Кобець, що для проведення експертизи їй був наданий технічний паспорт складений станом на 14.11.2000 року, який і використовувався при проведенні експертизи та дачі висновку. Ніяких правовстановлюючих документів їй не було надано. В матеріалах справи малося рішення суду щодо розподілу житлового будинку між сторонами. Самочинні обєкти нею не були виявлені, інвентаризація не проводилась та топографо-геодезичні роботи не виконувалися, була лише надана кадастрова зйомка. Нею при проведенні експертизи використовувалися лише документи, що містилися в матеріалах цивільної справи та вона не заперечувала, що при складанні висновку були припущені деякі помилки. В судовому засіданні сторони сперечалися щодо достовірності та правильності технічного паспорту складеного станом на 14.11.2000 року, який використовувався експертом при проведенні експертизи. Зазначені обставини давали підстави вважати, що вказаний висновок судової будівельно-технічної експертизи є таким, що викликає сумніви у його правильності, а тому за клопотанням представника відповідача ОСОБА_10 судом було призначено повторну судову будівельно-технічну експертизу, яка не була проведена у звязку з відмовою від її проведення відповідача ОСОБА_6П.(а.с.208 т.1).

Разом з тим, положеннями частини 4 статті 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.Як було зазначено вище, частки позивача та відповідача у праві власності на нерухоме майно житловий будинок, рішенням суду не були визначені та кожному з них виділено в натурі окремий обєкт нерухомості та визнано право власності на цей обєкт нерухомого майна.

Статтею 158 Земельного кодексу України визначено органи, що вирішують земельні спори, якою передбачено, що земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судами вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Згідно до п. б та п. в статті 12 ЗК України передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу належить до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин. Частиною 1 ст. 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування.

Судом встановлено, що після набуття права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, позивач ОСОБА_3 не зверталася до органів місцевого самоврядування за вирішенням питання подальшого користування нею земельною ділянкою на якій розташований житловий будинок, право власності на якій було набуто в порядку спадкування і рішення органом місцевого самоврядування з цього приводу не приймалося.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 7 від 14.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або землекористувачем документу, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі(на місцевості).

Отже суд дійшов до вірного висновку , що позивач ОСОБА_3 не довела, що вона у встановленому законом порядку набула права користування спірною земельною ділянкою, оскільки документ, що посвідчує таке право у позивача відсутній. На теперішній час спірна земельна ділянка не перебуває у власності позивача ОСОБА_3, яка тільки зараз бажає скористатися своїм правом на завершення приватизації земельної ділянки.

Докази та обставини, ні які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції , обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права , які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 , 317 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Запоріжжя від 23 лютого 2017 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: