Справа № 299/673/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

04 вересня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Мацунича М.В.,

при секретарі: Терпай С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Виноградівського районного суду від 19 травня 2017 року за позовом представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 до ОСОБА_6, третя особа - приватний нотаріус Виноградівського районного нотаріального округу Рішко Олена Юріївна, про визнання недійсним договору довічного утримання, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Виноградівського районного суду від 19 травня 2017 р. у задоволенні позову представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відмовлено.

Представник ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати це рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що суд першої інстанції узагалі не взяв до уваги пояснення позивачів, а пояснення відповідача були неправильно трактовані судом першої інстанції. Зазначає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення посмертної комплексної судової психологічно-психіатричної експертизи, а тому вважає, що для повного, всебічного та об'єктивного розгляду справу таку необхідно призначити судом апеляційної інстанції.

Позивачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 рішення суду не оскаржили.

Суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість і недоведеність позовних вимог.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення - залишенню без змін, із таких мотивів.

Як видно з матеріалів справи, позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 звернулися у суд із позовом у березні 2016 р. (том №1, а.с.1-7). Просили визнати договір довічного утримання (догляду), укладений між ОСОБА_8 (відчужувачем у договорі) і ОСОБА_6 (набувачем у договорі) від 24.12.2015р., посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_9 Виноградівського районного нотаріального округу, недійсним із моменту вчинення. Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (том №1, а.с.18). Як видно з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (том №1, а.с.32-33) житловий будинок загальною площею 71.1 кв. м, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, із 13.12.2008 р. на праві приватної власності належав ОСОБА_10 Однак, 24.12.2015 р. власником житлового будинку став ОСОБА_6 на підставі договору довічного утримання, а на майно було накладено обтяження в інтересах ОСОБА_10

Згідно з договором довічного утримання від 24.12.2015 р. (том №1, а.с.104-105) ОСОБА_10 (відчужувач) передає, а ОСОБА_6 (набувач) отримує у власність житловий будинок що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати ОСОБА_10 утриманням і доглядом довічно на умовах цього договору.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За приписами ст.ст. 744, 745, 755 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. (постанова Верховного суду України від 13.03.2017 справа № 6-2833цс16).

Для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 225 ЦК України суду слід встановити неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, враховуючи сукупність зібраних доказів у справі (правовий висновок Верховного суду України у справі № 6-1531цс16).

Як роз'яснено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2011 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 29 від 14.02.2017 р. (том №2 а.с.96-104) ОСОБА_10 на момент укладення ним договору довічного утримання 24.12.2015 р. виявляв ознаки емоційно лабільного розладу органічного ґенезу (змішаної посттравматичної, дисциркуляторної енцефалопатії) з легким зниженням когнітивних здібностей. На момент укладення договору довічного утримання 24.12.2015 р. ОСОБА_10 міг розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Позиція скаржника щодо психічного стану здоров'я ОСОБА_10 зводиться до того, що останній у період із 02.04.2003 р. по 07.04.2003 р. знаходився на лікуванні у відділенні нейрохірургії із діагнозом ЗЧМТ і забій головного мозку. У період із 27.04.2011 р. по 13.05.2011 р. проходив лікування в обласній психіатричній лікарні м. Берегово з діагнозом: атеросклероз судин головного мозку з вираженим емоційно-вольовими розладами, кардіосклероз. 10.06.2011 р. до психіатра звернулась донька ОСОБА_10 із скаргою на агресивність батька. Протягом 2015-2016 рр. ОСОБА_10 проходив амбулаторне та стаціонарне лікування, але як вважає скаржник, це не покращувало психічний стан ОСОБА_10

Однак, це лікування жодним чином не було пов'язане з психічними чи психологічними розладами ОСОБА_10

ОСОБА_3 вважає, що наведені обставини та небажання померлого ОСОБА_10 знаходитися під консультаційним наглядом психіатра призвели до психічного розладу та соматичного захворювання прогресуючого характеру.

Законодавцем закріплено, що справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Із висновку самої експертизи видно, що за даними амбулаторної карти з психіатричного кабінету 27.04.2011 р. ОСОБА_10 був доставлений у психіатричний кабінет швидкою допомогою, у супроводі доньки, внука та дільничного РВ УМВС. Зі слів доньки, останній час ОСОБА_10 був нервовий, імпульсивний та агресивний. Натомість, при поступленні в лікарню у ОСОБА_10 психотичних розладів не виявлено. Останній висловлював претензії до доньки та онуків і бажав, щоб вони звільнили його дім, обвинувачував доньку в упередженому ставленні до нього, погрожував судовими позовами.

Тобто, можна дійти висновку, що неприязні відносини між померлим ОСОБА_8, його донькою та онуками виникли вже давно. Однак, агресивність померлого ОСОБА_10 не може свідчити про його психічну нестабільність і неможливість укладення правочинів.

Також експертизою було встановлено, що вся медична документація Виноградівської ЦРЛ не містить жодних відомостей про психічні порушення у ОСОБА_10 як при амбулаторному так і при стаціонарному лікуванні. Саме на підставі цього комісія дійшла висновку, що психічний розлад у ОСОБА_10 на момент укладення договору довічного утримання 24.12.2015 р. не досягав ступеня, який позбавляв би його здатності розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Таким чином, доводи скаржника щодо психічного стану здоров'я померлого ОСОБА_10 ґрунтуються на припущеннях і неправильному розумінні обставин справи.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі клопоче про призначення судової психологічно-психіатричної експертизи, оскільки вважає, що саме вона змогла б встановити стан психічного здоров'я ОСОБА_10 на момент укладення договору довічного утримання. Однак, така позиція заявника не заслуговує на увагу, оскільки саме за клопотанням позивачів у справі була призначена посмертна судова психіатрична експертиза (том № 2, а.с.78-80). Суд першої інстанції відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2011 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" таку призначив.

Відповідно до ст.ст. 10 ч.1, ч.3, ст. 60 ч.1, ч.4, ст. 213 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Неправильного застосування норм матеріального чи порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 303 ч.1, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

1. Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 відхилити. 2. Рішення Виноградівського районного суду від 19 травня 2017 року залишити без змін. 3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили шляхом подачі скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: