УхвалА

іменем україни

10 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ у складі:

Луспеника Д.Д., Гулька Б.І., Журавель В.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради Дніпропетровської області, третя особа - Департамент комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно міської ради, про визнання права власності за набувальною давністю за касаційною скаргою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що на підставі рішення виконавчого комітету Дніпровської районної ради м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 вересня 2005 року ОСОБА_4 за клопотанням Дніпродзержинського міського Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області на склад сім'ї із двох осіб: позивача та його дружини - ОСОБА_5, була виділена двокімнатна квартира АДРЕСА_1. На підставі вказаного рішення районної ради ОСОБА_4 23 вересня 2005 року отримав ордер на житлове приміщення за вказаною адресою та зареєструвався у ньому зі своєю дружиною, відкрив особовий рахунок та уклав договори з комунальними службами про надання послуг.

Позивачі зазначали, що указана вище квартира належала на праві приватної власності ОСОБА_6 24 червня 2005 року ОСОБА_6 було направлено органом опіки та піклування до будинку-інтернату для психотроників в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області із зняттям останнього з реєстрації місця проживання. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер. Після смерті ОСОБА_6 із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, спадщину не приймав, спадкова справа не заводилася і свідоцтво про право на спадщину нікому не видавалося.

Ураховуючи викладене та посилаючись на те, що з 21 вересня 2005 року вони добросовісно, зі згоди органу місцевого самоврядування отримали у користування указане житлове приміщення і продовжують до теперішнього часу, тобто більше десяти років, відкрито, безперервно володіти нерухомим майном та виконувати всі дії, які належить здійснювати власнику нерухомого майна, просили суд визнати за ними право спільної часткової власності в рівних частках на зазначене нерухоме майно за набувальною давністю.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року, з урахуванням виправленої описки, позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право спільної часткової власності за набувальною давністю у рівних частках на квартиру № 46 житловою площею 28, 1 кв м, загальною площею 48,0 кв м, розташовану по АДРЕСА_1, що є підставою для реєстрації за ними права спільної часткової власності на вказану квартиру в органах державної реєстрації.

Додатковим рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 вересня 2016 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року та додаткове рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 вересня 2016 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 та ОСОБА_5, просять оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, рішення та додаткове рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду, чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Скасовуючи рішення та додаткове рішення суду першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), вірно застосувавши положення ст. 344 ЦК України, дійшов до правильного висновку про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не довели підстав для визнання ними право спільної часткової власності на зазначене нерухоме майно за набувальною давністю, що є їх процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що позивачі були вселені в указане приміщення на підставі ордеру виданого на виконання рішення виконавчого комітету районної ради «Про надання житлової площі» від 21 вересня 2005 року, яким також було встановлено, що житлова площа зберігається за попереднім власником квартири - ОСОБА_6, протягом усього часу його перебування у будинку-інтернаті, і, в разі його повернення, йому надається житлова площа, з якої він вибув.

Отже, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було відомо про те, що вони користуються спірною квартирою, яка на праві власності належала ОСОБА_6, після смерті якого спадкоємцем є орган місцевого самоврядування (ст. 1277 ЦК України). Тому доводи позивачів, що спадкоємців у померлого немає - безпідставні.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходяться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:Д.Д. Луспеник
Б.І. Гулько В.І. Журавель