Номер провадження: 22-ц/785/4834/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Колмакові В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на спадкове майно, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ренійського районного суду Одеської області від 06 квітня 2017 року,

встановила:

У лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вказаним позовом, просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на спадкове майно, зазначивши, що за життя її батькові ОСОБА_5 належало: - житловий будинок із надвірними спорудами та господарськими будівлями № 17, розташований по вул. Вокзальна в м. Рені Одеської області, який складається в цілому з: будинку житлового літ. А, загальною площею 40,20 кв. м., житловою площею 29,80 кв. м., підсобною площею 10,40 кв. м., тамбур літ. а, літньої кухні літ. Б, тамбур літ. б, вбиральні літ. Ж, сарай літ. В, Д, гараж літ. Е, погріб літ. в, огорожі 1-3, споруди 4,5, розташований на земельній ділянці площею 600 кв. м., на підставі договору забудови від 25.03.1957 року, реєстр № 586, акту прийому будинку в експлуатацію, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ренійської міської ради від 14.11.1989 року, за № 340, про що внесено запис в реєстрову кадастрову книгу під № 27-3838-51.

На випадок смерті ОСОБА_5 розпорядився належним йому майном, 17.09.2014 року залишив заповіт, реєстр № 1012, яким на випадок смерті все своє майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті належало спадкодавцю, він заповідав своїй доньці ОСОБА_3

04.11.2014 року ОСОБА_5 помер, після його смерті відкрилась спадщина на вищезазначене майно. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 позивачка (як спадкоємець за заповітом) звернулася до Ренійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (заява № 627 від 14.11.2014 року).

За зверненням позивача нотаріусом було заведено спадкову справу. Пізніше, при зверненні позивача до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, їй в цьому було відмовлено з причин відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно, про що 18.02.2016 року нотаріусом було винесено вмотивовану постанову.

Також, до Ренійської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_5, звернулася його донька ОСОБА_4, як спадкоємець першої черги за законом (ст. 1261 ЦК України), на підставі ч. 1 ст. 1241 ЦК України, як інвалід ІІІ групи (довідка № 1949 від 10.10.2007 року), яка має право на обовязкову частку у спадщині (заява № 122 від 04.03.2015 року).

Відповідачка ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала, надала свої заперечення, просила суд врахувати її право на обовязкову частку у спадщині, яка відкрилась після смерті її батька ОСОБА_5, померлого 04.11.2014 року.

Рішенням Ренійського районного суду Одеської області від 06 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5, що помер 04.11.2014 року, право власності на 3/4 частини житлового будинку із надвірними спорудами та господарськими будівлями (окрім самочинно побудованих), №17 по вул. Вокзальна у м. Рені, розташованого на земельній ділянці площею 600 кв. м., залишивши право на спадкування на 1/4 частину як на обовязкову частку у спадщині за ОСОБА_4

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_3 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі заявлених вимог.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом правильно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_3 звернулася із відповідними вимогами та просила визнати за нею в порядку спадкування право власності на спадкове майно.

На випадок смерті ОСОБА_5 розпорядився належним йому майном, 17.09.2014 року залишив заповіт, реєстр № 1012, яким на випадок смерті все своє майно, де б воно не було, та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що на день смерті належало спадкодавцю, він заповідав своїй доньці ОСОБА_3

Після смерті ОСОБА_5 04.11.2014 року відкрилась спадщина на вищезазначене майно. У встановлений законодавством строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 позивачка (як спадкоємець за заповітом) звернулася до Ренійської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (заява № 627 від 14.11.2014 року).

За зверненням позивача нотаріусом було заведено спадкову справу. Пізніше, при зверненні позивача до нотаріуса для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, їй в цьому було відмовлено з причин відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно, про що 18.02.2016року нотаріусом було винесено вмотивовану постанову.

Також, до Ренійської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_5, звернулася його донька ОСОБА_4, як спадкоємець першої черги за законом (ст. 1261 ЦК України), на підставі ч. 1 ст. 1241 ЦК України, як інвалід ІІІ групи (довідка № 1949 від 10.10.2007 року), яка має право на обовязкову частку у спадщині (заява № 122 від 04.03.2015 року).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 ЦК України (ст. 1223 ЦК України).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

ОСОБА_3 у передбачений законом строк подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, отже вважається такою, що її прийняла. Прийняття спадщини є фактом, який відображає волю спадкоємця придбати майно після смерті спадкодавця. Тому, позивачка прийняла спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, оскільки її воля, як спадкоємця за заповітом, була виражена у її діях щодо подачі відповідної заяви до нотаріуса.

Одночасно, у встановлений законодавством строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_4 (як спадкоємець першої черги за законом) також прийняла спадщину, подавши відповідну заяву до нотаріуса, отже вважається такою, що також її прийняла.

Згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Таким чином, сторони у справі прийняли спадщину в порядку ч. 1 ст. 1269 ЦК України, позивачка як спадкоємець за заповітом, а відповідачка, як спадкоємець першої черги за законом, яка відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України, як повнолітня непрацездатна дитина спадкодавця, має право, незалежно від змісту заповіту, на половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обовязкова частка).

Отже, відповідачка у справі претендує на обовязкову частку у спадщині, у виді 1/4 частки спадкового нерухомого майна, на яке вона має право, згідно ч. 1 ст. 1241 ЦК України, як повнолітня непрацездатна дитина спадкодавця, що буде відповідати її інтересам, як законного спадкоємця та належному захисту її майнових спадкових прав.

Рішенням Конституційного Суду України від 11 лютого 2014 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обовязкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця), суд зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обовязкову частку у спадщині необхідно розуміти так, що таке право мають, зокрема, повнолітні діти спадкодавця, визнані інвалідами в установленому законом порядку, незалежно від групи інвалідності.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку для часткового задоволення позову ОСОБА_3 Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з розясненнями, викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ренійського районного суду Одеської області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

ОСОБА_6

ОСОБА_7