Справа №601/1154/16
Провадження № 2/601/28/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2017 року Кременецький районний суд Тернопільської області в складі: головуючої судді Мочальської В.М.,

за участю секретаря Коляди О.В.,

позивача-відповідача ОСОБА_1 та її представника адвоката ОСОБА_2,

відповідача-позивача, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та їх представника адвоката ОСОБА_5,

третьої особи ОСОБА_6, розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м. Кременці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа без самостійних позовних вимог: приватний нотаріус Кременецького нотаріального округу Тернопільської області ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, стягнення витрат, пов»язаних з утриманням, збереженням та здійсненням поліпшення майна; зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_7 про стягнення коштів за проживання та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2007 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому з урахуванням поданих під час розгляду справи заяв про збільшення та уточнення позовних вимог просила визнати недійсним договір дарування квартири №36 по вул. Мікрорайон-3 в м. Кременець Тернопільської області від 03 вересня 2007 року, який укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, скасувати державну реєстрацію права власності (запис №11991902) в Державному реєстрі речових прав та стягнути з ОСОБА_4 на її користь витрати, пов»язані з утриманням, збереженням та здійсненням поліпшень спірної квартири.

Позивач посилалась на те, що у 1984 році відповідач ОСОБА_4 продав їй спірну квартиру. Однак у зв»язку з тим, що квартира була кооперативною, а вона не була членом кооперативу, не могла оформити договір купівлі-продажу в нотаріальній конторі. Замість нього був укладений договір найму жилого приміщення на один рік.

Після виготовлення ОСОБА_4 у 1997 році свідоцтва про право власності на квартиру, він безпідставно відмовився від оформлення договору купівлі-продажу. У спірній квартирі вона зареєстрована та проживає з 26.09.1984 року та як добросовісний набувач несла витрати на утримання та збереження спірного майна, на відшкодування яких просить стягнути 366 721 грн. 79 коп..

Після подачі нею позову до суду, з метою уникнути виконання грошового зобов»язання, 03 вересня 2007 року ОСОБА_4 уклав договір дарування спірної квартири з ОСОБА_3.

Посилаючись на те, що дії з безоплатного відчуження майна ОСОБА_4 вчинив на користь своєї дочки, яка жодного разу не заявляла самостійних вимог щодо права власності на вказану квартиру, правочин було вчинено щодо квартири, яка перебувала під арештом, позивач просила визнати оскаржуваний договір недійсним відповідно до статті 234 Цивільного кодексу України та скасувати державну реєстрацію права власності.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_7 про сплату 93 015 грн. квартплати за проживання протягом 2003-2016 років та відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., спричинену неправомірними діями відповідачів посилаючись на те, що у 1984 році він дав дозвіл ОСОБА_1 на проживання у його квартирі з умовою, що остання не буде сплачувати квартирної плати, а буде платити всі комунальні послуги і тримати квартиру в належному санітарному стані. ОСОБА_1 та ОСОБА_7 порушили умови договору.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримала свій позов з підстав, наведених у позовній заяві, зустрічний позов не визнала.

В судовому засіданні ОСОБА_4 позов ОСОБА_1 не визнав, свій позов підтримав з підстав, наведених у зустрічній позовній заяві.

Третя особа ОСОБА_6 позов ОСОБА_1 в частині визнання договору дарування від 03.09.2007 року недійсним не визнала та пояснила, що згідно Єдиного реєстру заборон спірна квартира під забороню не перебувала.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_6, дослідивши представлені сторонами докази, суд прийшов до переконання, що позов ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_4 до задоволення не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суд повинен встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право власності на житлову квартиру, виданого згідно з рішенням виконкому Кременецької міської ради №114 від 29 квітня 1993 року та зареєстрованого в Кременецькому БТІ 12 грудня 1997 року в реєстровій книзі №3 за номером запису №36 належала квартира №36 в будинку №2 по вул. Мікрорайон-3 в м. Кременці Тернопільської області.

Відповідно до рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 серпня 2005 року в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на квартиру №36 в будинку №2 по вул. Мікрорайон-3 в м. Кременці відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 про виселення задоволено. Виселено ОСОБА_1 із квартири №36 в будинку №2 по вул. Мікрорайон-3 в м. Кременці в зв»язку з припиненням договору найму житлового приміщення без надання іншого приміщення.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 01 грудня 2005 року рішення Кременецького районного суду від 03 серпня 2005 року залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 16 лютого 2007 року рішення Кременецького районного суду від 03 серпня 2005 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 01 грудня 2005 року залишено без змін.

Відповідно до договору дарування квартири від 03 вересня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременецького районного нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 квартиру №36, що знаходиться в будинку №2 по вул. Мікрорайон-3 в м. Кременець Тернопільської області.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 29 січня 2009 року затверджено мирову угоду відповідно до якої сторони визнають, що ОСОБА_4 є власником спірної квартири, визнають укладеним договір дарування квартири від 03.09.2007 року, залишають діючими заходи забезпечення позову до моменту виконання умов мирової угоди.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 02 червня 2016 року ухвалу Кременецького районного суду від 29 січня 2009 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень 11.11.2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Кременецького районного управління юстиції Тернопільської області зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3.

Твердження ОСОБА_1 про те, що оскаржуваний правочин було вчинено щодо квартири, яка перебувала під арештом не заслуговують уваги, оскільки відповідно до довідки приватного нотаріуса Кременецького районного нотаріального округу № від 03.09.2007 року згідно Єдиного реєстру заборон квартира №36, що знаходиться в будинку №2 по вул. Мікрорайон-3 в м. Кременець Тернопільської області, власником якої є ОСОБА_4 на 15 год. 18 хв. 44 сек. 03 вересня 2007 року під забороною не перебувала.

У судовому засіданні встановлено, що спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, які передбачали реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином; жодних грошових зобов»язань у ОСОБА_4 перед ОСОБА_1 на час укладення договору не було, а тому вимоги ОСОБА_1 є безпідставними.

Не підлягають до задоволення вимоги ОСОБА_1 про скасування рішення державного реєстратора оскільки дане рішення не порушує її прав.

ОСОБА_1, звертаючись з вимогою до ОСОБА_4 про стягнення 366 721 грн. 79 коп витрат, пов»язаних з утриманням, збереженням та здійсненням поліпшення майна посилалася на ч.3, ч.4 ст. 390 ЦК України, відповідно до яких власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а добросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснення ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів, а також має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди, чи право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість, якщо поліпшення не можуть бути відокремлені.

ОСОБА_4, заперечуючи проти позову пояснив, що між ним та ОСОБА_1 не укладався договір купівлі-продажу спірної квартири, у 1984 році він лише дав дозвіл ОСОБА_1 на проживання у його квартирі з умовою, що остання буде платити всі комунальні послуги і тримати квартиру в належному санітарному стані, згоди на проведення ремонту не давав.

Дані обставини були встановлені рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 серпня 2005 року, яке залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 01 грудня 2005 року та ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 16 лютого 2007 року.

З врахуванням наведеного, до правовідносин, які виникли між сторонами, ст. 390 ЦК України застосуванню не підлягає.

Не підлягає до задоволення зустрічний позов ОСОБА_4, оскільки не грунтується на законі.

У своєму позові ОСОБА_4 посилався на ст. 525 ЦК та вказував, що відповідачами порушені договірні зобов»язання, останні незаконно користуються спірною квартирою, допустили заборгованість за комунальні послуги, яку він погасив.

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконувалися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

ОСОБА_4 в судовому засіданні не представлено доказів про укладення між ним та ОСОБА_1 чи ОСОБА_7 договору найму житла, а саме - квартири №36 в будинку №2 по вул. Мікрорайон-3 в м. Кременці Тернопільської області на протязі 2003-2016 років та спростовуються доводами, зазначеними у зустрічній позовній заяві де ОСОБА_4 вказав, що у 1984 році він дав дозвіл ОСОБА_1 на проживання у його квартирі з умовою, що остання не буде сплачувати квартирної плати, а буде платити всі комунальні послуги і тримати квартиру в належному санітарному стані. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що з вересня 2007 року власником спірної квартири є ОСОБА_3, а не ОСОБА_4.

Недоведеність позовних вимог щодо укладення договору найму виключає відповідно і посилання на спричинену позивачу моральну шкоду.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 88, 174, 208, 212, 215, 223, 292, 294 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа без самостійних позовних вимог: приватний нотаріус Кременецького нотаріального округу Тернопільської області ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, стягнення витрат, пов»язаних з утриманням, збереженням та здійсненням поліпшення майна відмовити.

В позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1, ОСОБА_7 про стягнення коштів за проживання та моральної шкоди відмовити.

На рішення може бути подана апеляція до апеляційного суду Тернопільської області через Кременецький районний суд Тернопільської області на протязі десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: