Справа № 750/1037/17
Провадження № 2/750/667/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2017 року м. Чернігів

Деснянський районний суд міста Чернігова у складі:

головуючого - судді Литвиненко І.В.,

за участю секретаря Юрченко І. В.,

з участю позивача, представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним,

в с т а н о в и в :

30.01.2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.08.2012 року під час укладання договору купівлі-продажу 18/25 часток квартири між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не було враховано його інтереси як неповнолітнього.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, позивач повідомив також суду про те, що на час укладання оспорюваного правочину, його батько за адресою АДРЕСА_2 фактично не проживав.

Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував.

Третя особа - ОСОБА_5 у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду невідомі.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

19.08.1997 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Городнянської райдержадміністрації Чернігівської області, Україна, було видано свідоцтво про усиновлення, в якому зазначено, що ОСОБА_5 визнаний батьком ОСОБА_6 (а.с. 3).

30.08.2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу 18/25 часток квартири АДРЕСА_1 (а.с. 4-6).

Позивач станом на 25.03.2016 був студентом 4-го курсу денної форми навчання Чернігівського кооперативного технікуму Чернігівської облспоживспілки та проживає в гуртожитку Чернігівського кооперативного технікуму з 01.09.2012 року, що підтверджується копією довідки № 40 від 25.03.2016 року (а.с. 7).

За адресою АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_4 (власник), ОСОБА_7 (дочка), ОСОБА_8 (онук) та ОСОБА_9 (онука). ОСОБА_5 (колишній чоловік) був зареєстрований в даній квартирі з 09.03.1989 року та знятий з реєстраційного обліку 21.05.2013 року, що підтверджується довідкою ОСББ «ЖК-82» від 17.02.2017 року № 25 (а.с. 20) та довідкою ОЖБК від 12.08.2015 року № 10128 (а.с. 21).

В довідці ОСББ «ЖК-82» від 17.02.2017 року № 24 зазначено, що станом на момент здійснення купівлі-продажу частини квартири - 30.08.2012 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 на 18/25 частині був зареєстрований ОСОБА_5, а на іншій частині квартири були зареєстровані ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 (а.с. 22).

У відповідності до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Стаття 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як вольова дія правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети.

Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 12 Закону України від 2 червня 2005 р. N 2623-IV "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів.

Частиною 3 ст. 17 Закону України від 26 квітня 2001 р. N 2402-III "Про охорону дитинства" передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (п. 3 ч. 2 ст. 177 СК України).

Відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України від 26 квітня 2001 р. N 2402-III "Про охорону дитинства" органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Отже у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна (договір купівлі-продажу), право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою.

Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Відповідно до ст.. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (що діяв на час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу), місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Згідно із довідкою Хрипівської сільської ради Городнянського району Чернігівської області від 29.05.2014 року № 654, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дійсно до 01 червня 2012 року проживав до 01 червня 2012 року у АДРЕСА_5 без реєстрації, з 11 липня 2016 року зареєстрований за адресою АДРЕСА_4, але не проживає (довідка від 29.05.2017 № 655). Позивач проживав в гуртожитку Чернігівського кооперативного коледжу в кімнаті АДРЕСА_3 там був зареєстрований з 25 жовтня 2012 року.

Свідок ОСОБА_10 пояснив, що він познайомився із позивачем при здачі вступних екзаменів в коледж, був свідком того, як він заходив в квартиру по АДРЕСА_2 за грошима, потім пояснив, що поїхав в Городню додому, крім того пояснив, що з квартири по АДРЕСА_2 забирав речі для поселення в гуртожитку коледжу.

Відповідно до ч. 1 ст.. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Жодних майнових, або житлових прав ОСОБА_3 на час укладення оспорюваного правочину на квартиру АДРЕСА_2 він не мав.

Оскільки на момент укладення договору купівлі продажу 18/25 часток квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 позивач ОСОБА_3 зареєстрований за даною адресою не був, належних доказів користування цією квартирою та проживання понад шість місяців ним не надано, крім того з позовом він звернувся тільки до однієї сторони правочину, а належними відповідачами повинні бути сторони правочину - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд доходить висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 208, 209, 213-215, 218 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в:

у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Чернігівської області.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя