АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/3955/17 Головуючий 1- інстанціїПодус Г.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2017 року Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Колтунової А.І.,

ОСОБА_1,

секретаря Костоянц О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 на ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Оргтехбуд», ОСОБА_4, Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, третя особа Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» про встановлення юридичного факту, про визнання права власності на квартиру,

в с т а н о в и в :

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 13 квітня 2017 року уточнену позовну заяву ОСОБА_3 від 28.02.2017 року було залишено без руху, запропоновано позивачу у п'ятиденний строк з дня отримання копії привести заяву у відповідність із законом.

Ухвалою Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 квітня 2017 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 16.05.2017 року) уточнену позовну заяву ОСОБА_3 від 28.02.2017 року повернуто позивачу.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить її скасувати та постановити нову, якою направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування скарги посилається на те, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є незаконною, необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права.

Посилається на безпідставне залишення його уточненої позовної заяви без руху та подальше повернення заяви.

Всупереч п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.13 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» судом першої інстанції не було взято до уваги, що вимоги, які містяться в уточненій позовній заяві від 28.02.2017 року та стосуються визнання недійсним та скасування державної реєстрації права власності, права користування та визнання недійсним свідоцтва про право власності вирішуються в порядку цивільної юрисдикції та підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про повернення уточненої позовної заяви ОСОБА_3, суд першої інстанції послався на те, що позивачем не усунуто недоліки, вказані в ухвалі суду від 13.04.2017 року, що у відповідності до ст. 121 ЦПК України є підставою для повернення заяви позивачу.

Однак із такими висновками суду не можна погодитись, оскільки в порушення вимог ст. 210 ЦПК України щодо змісту ухвали суд фактично не проаналізував заявлені позивачем вимоги разом із обставинами, якими ці вимоги обґрунтовувались, а лише обмежився посиланням на ст. 119 ЦПК України.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України визначено обовязок суду сприяти всебічному і повному зясуванню обставин справи; розяснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 122 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Згідно розяснень, які містяться в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року „Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції ... в ухвалі повинні бути зазначені конкретні підстави залишення заяви без руху.

Ні оскаржувана ухвала від 21 квітня 2017 року , ні ухвала від 13 квітня 2017 року не містять мотивувальної частини із зазначенням мотивів з яких суд дійшов вісновків і які саме недоліки повинен був усунути позивач.

Судом першої інстанції помилково застосовано ст. 119 ЦПК, що привело до неправильного вирішення питання.

Згідно з п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.13 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких згідно зі статтею 19 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують. У зв'язку із цим суд відповідно до частини першої статті 21, статті 393 ЦК визнає незаконним і скасовує такий акт, виданий владним органом, повністю або частково, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси. Такі спори за участю фізичних осіб розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. За цими ж правилами розглядаються зазначені вимоги і в разі, якщо стороною правочину є суб'єкт владних повноважень, крім вимог про визнання недійсним адміністративного договору.

З огляду на зазначене, критеріями розмежування справи цивільного судочинства від справи адміністративного судочинства є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, по-друге, суб'єктивний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Позивачем і відповідачем у цивільному процесі, відповідно до ст.2 ЦК України, ч.2 ст.30 ЦПК України, можуть бути фізичні, юридичні особи, а також держава.

Частиною 1 п.1 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою особою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Подання позивачем позову до кількох відповідачів не суперечить вимогам ст. 32 ЦПК України.

Безпідставне залишення позову без руху призвело в подальшому до прийняття рішення про визнання його неподаним та повернення, яке на думку колегії суддів не ґрунтується на законі та суперечить положенням статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом та положень ст. ст. З, 15 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4 ЦПК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу та свідчить про порушення судом порядку вирішення питання.

Таким чином, висновки суду першої інстанції є передчасними та такими, що суперечать вимогам процесуального закону.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Зважаючи на наведене, апеляційний суд вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням порядку, встановленого для його вирішення, а тому підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 3 ч. 1 ст. 312, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Дзержинського районного суду міста Харкова від 21 квітня 2017 року - скасувати. Питання про відкриття провадження у справі передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, в силу ст.324 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді А.І. Колтунова

ОСОБА_1