Справа № 451/1394/16 Головуючий у 1 інстанції: Мулявка О.В.
Провадження № 22-ц/783/2269/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Я. А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Ванівського О.М., Шандри М.М.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 27 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку,

в с т а н о в и л а :

рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 27 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення з житлового будинку відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити позовні вимоги. Вважає рішення незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд неповно зясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не сприяв повному, обєктивному та неупередженому її розгляду. Зазначає, що відповідач у спірному будинку, що перебуває у його власності не проживає 8 років, є його колишньою дружиною, отже втратила право на користування житловим приміщенням будинку, а тому в обовязковому порядку повинна бути виселена.

В судове засідання відповідач не зявилася, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у її відсутності, зважаючи на те, що така особа повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 305 України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримання апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції немає.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову та посилаючись, зокрема, на ст. 47 Конституції України, ч.2 ст. 109, ст. 116 ЖК УРСР, постанову Пленуму Верховного Суду України в п.17 постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», виходив з того, що у будинку №3, який знаходиться на вулиці Перемоги, 3 у с.Корчин Радехівського району Львівської області та, який на праві приватної власності належить ОСОБА_2, зареєстровані і проживають ряд осіб, серед яких і ОСОБА_3. Із копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-СГ №097940 виданого Радехівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області вбачається, що шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, а відповідно до копії рішення Радехівського районного суду від 16.02.2008 року шлюб між позивачем та відповідачкою розірвано в судовому порядку. Піддавши аналізу наявні в матеріалах справи докази, зокрема дані викладені у Акті про фактичне не проживання, складеному 5.10.2016 року секретарем сільської ради та підписаного свідками, суд прийшов до переконання, що ОСОБА_3 зареєстрована в будинку №3, що знаходиться на вулиці Перемоги, 3 у с.Корчин Радехівського району Львівської області, але не проживає. Із копії довідки Новоитківської сільської ради №184 від 12.10.2016 року вбачається, що ОСОБА_3 проживає в будинку №1 на вулиці Павлівській у с.Новий Витків Радехівського району Львівської області без реєстрації. Окрім цього, судом до уваги взято визнання відповідачем обставин справи, стосовно її не проживання у житловому будинку близько восьми років, тобто наведене у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає. Посилання сторони позивача у судовому засіданні на звернення в правоохоронні органи з приводу поведінки відповідачки як на підставу виселення з жилого приміщення судом не взято до уваги, оскільки всупереч вимогам ст. ст.10, 11, 60 ЦПК України позивач не надав суду письмових доказів заходів попередження та громадського впливу та не надано суду і відповідних доказів щодо псування (руйнування) ОСОБА_3 житла і майна. Приймаючи до уваги наведене, суд вважав, що вимоги позивача є передчасними, а тому у задоволенні таких слід відмовити.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в цілому обставинам, що мають значення та вимогам закону відповідають, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Дійсно, відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Також, згідно ст. 150 ЖК України, Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Окрім цього, відповідно до ст. 109 ЖК України, аиселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративномупорядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Також, згідно ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно ж до ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі жправа і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно ст. 157 ЖК України, Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути

виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Крім цього, відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як вбачається із матеріалів справи, вірно встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано, позивач є власником житлового будинку №3 на вул. Перемоги в с.Корчин Радехівського району Львівської області.

Крім нього у будинку, зареєстрована як така, що проживає його колишня дружина, відповідач по справі, шлюб із якою розірвано рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 16.02.2008 року та, відповідно до вказаного рішення, 12.10.2016 року видано свідоцтво про розірвання шлюбу.

Однак, як вбачається із матеріалів справи та визнано сторонами відповідач у будинку протягом тривалого періоду часу не проживає, а саме близько 8 років.

Відповідно до наведених вище норм закону припинення між сторонами сімейних стосунків не позбавило відповідача права на користування житловим приміщенням спірного будинку, який належить позивачу.

Тривале непроживання відповідача у спірному будинку дійсно, як вказує позивач і у апеляційній скарзі може бути підставою для вирішення питання про визнання її такою, що втратила право на користування спірним житловим будинком (ст. 405 ЦК України, ст.ст. 70, 71 ЖК України), однак вказане питання вирішується в судовому порядку (ст. 72 ЖК України).

Рішення суду як вказано позивачем про визнання відповідача особою, що втратила право на користування спірним житловим будинком судом не приймалось.

Зважаючи на вказане, оскільки відповідач фізично у спірному будинку не проживає; є колишнім членом сімї позивача, яка вселилась та була зареєстрована як така, що проживає у спірному будинку на законних підставах та у звязку із припиненням сімейних стосунків із позивачем права на користування спірним приміщенням не втратила; крім цього, зважаючи на те, що рішення суду про визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням спірного будинку не приймалось, у суду першої інстанції підстав для задоволення позову про виселення відповідача із будинку належного позивачу не було.

Тому доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними, а саму скаргу відхилити, рішення ж суду слід залишити без змін.

Однак колегія суддів вважає, що передостанній абзац мотивувальної частини рішення суду містить висновок, який обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідає, є взаємосуперечливим та суперечить попереднім висновкам суду, однак такий висновок не вплинув на законність рішення суду в цілому та підлягає виключенню як помилковий без необхідності зміни чи скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргуОСОБА_2 відхилити.

РішенняРадехівського районного суду Львівської області від 27 січня 2017 року залишити без змін.

Виключити з мотивувальної частини рішення передостанній абзац, який починається словами «Відповідач, який ….» та закінчується словами «… не передбачено».

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: О.М. Ванівський

ОСОБА_4