Справа № 381/4508/16-ц Головуючий у І інстанції Буймова Л. П.
Провадження № 22-ц/780/2679/17 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 8 31.05.2017
УХВАЛА

Іменем України

31 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Житлово-будівельного кооперативу "Машинобудівник" на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2016 року у справі за позовом Житлово-будівельного кооперативу "Машинобудівник" до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИЛА:

18.11.2016 року Житлово-будівельний кооператив «Машинобудівник» (надалі ЖБК «Машинобудівник» звернувся до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_3 було подано заяву про вступ до складу ЖБК «Машинобудівник». Рішенням позачергових зборів ЖБК «Машинобудівник» від 19.10.2015 року, оформленого протоколом №42 ОСОБА_3 було прийнято до членів ЖБК «Машинобудівник» зі сплатою вступного внеску в розмірі 100000 грн. Після рішення позачергових зборів членів ЖБК «Машинобудівник» між позивачем та ОСОБА_3 було укладено Договори на придбання загальної площі житла в порядку членства в кооперативі. Порушуючи рішення позачергових зборів членів ЖБК «Машинобудівник» ОСОБА_3 не було сплачено вступний внесок. Маючи заборгованість по сплаті вступного внеску та не бажаючи його сплачувати, ОСОБА_3 вдався до шахрайських дій і зареєстрував право власності на квартири АДРЕСА_3 Позивач вказує, що Акт на передачу житлового приміщення на квартири АДРЕСА_3 не підписувались уповноваженими представниками кооперативу, довідки про членство в кооперативі та про виконання ОСОБА_3 зобов'язань перед кооперативом йому не видавалися та зазначені документи були підроблені ОСОБА_3 Коли представники позивача дізнались про державну реєстрацію права власності на вказані квартири за ОСОБА_3, 14.03.2016 подали заяву до Фастівського відділення поліції заяву про вчинення злочину. В подальшому одна з незаконно отриманих квартир ОСОБА_3 було відчужено, станом на 20.10.2016 квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2. Право власності у відповідача виникло на підставі договору дарування від 21.06.2016. Враховуючи, що спірна квартира вибула з власності ЖБК «Машинобудівник» поза їх волею шляхом вчинення шахрайських дій та підробки документів, позивач просить витребувати з чужого незаконного володіння - ОСОБА_2 на його користь квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 вартістю 189, 538 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2016 року в задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із висновком суду апелянт подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити його вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

За приписами ст. 1 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що згідно інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, сформованої 20.10.2016, квартира АДРЕСА_2 на підставі договору дарування, виданого 21.06.2016 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с.14).

Згідно витягу з протоколу №42 позачергових зборів ЖБК «Машинобудівник» від 19.10.2015, ухвалено: «Прийняти до складу кооперативу ОСОБА_3, з вступним внеском 100000 (сто тисяч) гривень» (а.с.6).

19.10.2015 року ЖБК «Машинобудівник» з ОСОБА_3 уклали Договір на придбання загальної площі житла в порядку членства в кооперативі (надалі Договір) (а.с.7-9).

Так відповідно до копії акта передачі житлового приміщення від 23.12.2015 року, складеного головою правління ОСОБА_4 та ОСОБА_3, Довідка про те, що ОСОБА_3 є членом кооперативу, кошти за квартиру внесені в повному обсязі, заборгованість відсутня (а.с.10, 11).

Позивач посилається на те, що ОСОБА_3, порушуючи рішення позачергових зборів членів ЖБК, не сплатив вступний внесок в розмірі 100000 грн і вказує, що саме через заборгованість по сплаті вступного внеску і небажання його сплатити взагалі, ОСОБА_3 підробив Акт передачі житлового приміщення від 23.12.2015 року та Довідку про те, що він є членом кооперативу, кошти за квартиру внесені в повному обсязі, заборгованість відсутня.

Водночас, згідно наданого витягу із протоколу №42 вбачається, що члени ЖБК «Машинобудівник» ухвалили: «прийняти до складу кооперативу ОСОБА_3, з вступним внеском 100000 грн» - в даному рішенні членами ЖБК не визначений порядок і строк сплати ОСОБА_3 вступного внеску та наслідки його несплати.

Обґрунтовуючи свій позов, як незаконне вибуття з власності ЖБК «Машинобудівник» квартири, Позивач посилається на несплату ОСОБА_3 вступного внеску та підробку ним документів для подальшої реєстрації права власності на квартиру.

Проте, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підставі яких можна зробити висновок, що ОСОБА_3 порушено строк сплати вступного внеску, також, що ОСОБА_3 не сплатив чи не бажає сплатити вступний внесок, а така несплата вступного внеску тягне за собою втрату чинності Договору .

Із заяви до Фастівського відділення поліції від 14.03.2016, зареєстровану за №2435 від 14.03.2016, вбачається, що ОСОБА_4 просить притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_5, який підробив підписи і печатки в Актах прийому-передачі житлових приміщень, а саме квартир АДРЕСА_3 (а.с.13).

Відомості за вказаною заявою внесені до ЄРДР 14.04.2016 з правовою кваліфікацією кримінального правопорушення ст.358 ч.4 КК України (а.с.13).

Суд першої інстанції оцінюючи вищезазначені докази з яким погоджується і колегія судів апеляційної інстанції, що підстави вважати, що саме ОСОБА_3 підробив документи чи вчиняв шахрайські дії під час відчуження квартир відсутні.

Колегія суддів, також критично оцінює наданий позивачем висновок почеркознавчої експертизи за матеріалами досудової експертизи проведеної в рамках кримінального провадження, згідно якої підписи ОСОБА_6 виконані іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_6 (а.с.15-20).

Крім того, в суді апеляційної інстанції представником позивача було заявлено клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, в якому колегією суддів було відмовлено.

Відповідно до ч.6 ст.147 висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Як зазначає Пленум ВС України у постанові N 5 від 12.06.2009 р. "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Якщо стосовно цього письмового доказу в судовому засіданні виникнуть сумніви, то, виходячи з характеру матеріально-правового спору та залежно від того, яке значення має наявність у справі такої експертизи, суд повинен роз'яснити особам, які беруть участь у справі, про їх право заявити клопотання про її призначення.

Згідно висновків даної експертизи, дослідження якої проводилось лише по фотокопіям, підписи в зазначених документах виконані не ОСОБА_4, а іншою особою з наслідуванням справжнього підписа ОСОБА_6 (а.с.20).

Проте, зважаючи, що експертиза була проведене в рамках кримінального провадження, а не призначена ухвалою суду по даній справі, колегія суддів не вважає висновок даної експертизи належним доказом, відповідно не приймає його до уваги.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з'ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування свого позову, зокрема того, що ОСОБА_3 не сплатив вступного внеску і така несплата призводить до втрати чинності Договору про передачу йому квартир як члену кооперативу, докази, що саме ОСОБА_3 підробив документи і відповідно, що ОСОБА_3 набув право власності на квартири незаконно, порушуючи умови Договору.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97?ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до правової позиції у справі за № 6-327цс15 нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Виходячи з положень зазначених статей право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. Розглядаючи такі спори судам слід встановити дійсного власника майна, для чого необхідно дослідити всі докази, якими сторони обґрунтовують свої вимоги і заперечення, з урахуванням рівності прав сторін щодо надання доказів та їх дослідження, при цьому суди не повинні надавати перевагу одним доказам над іншими.

Відповідно до ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати майно у добросовісного набувача у випадку, якщо воно вибуло з володіння власника не з його волі, а іншим шляхом.

Відповідно до п. 25 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Колегією суддів при дослідженні матеріалів справи вбачає, що апелянт добровільно передав спірну квартиру ОСОБА_3, що підтверджується чинним договором (а.с.7-9).

Цей випадок належить до таких, коли власник передає своє майно за договором найму, безоплатного користування, зберігання тощо іншим особам, які неправомірно згодом здійснили відчуження такого майна третім особам. За таких умов майно не витренується на підставі ст..388 ЦК України у добросовісного набувача, у якого за законом виникає право власності на це майно. Відтак на власникові лежить ризик необачливого вибору контрагента, якому він довірив майно. Однак власник у такому випадку може звернутись з відповідним позовом про відшкодування збитків до особи, що здійснила неправомірне відчуження майна власника.

Норми цивільного законодавства про витребування майна з чужого незаконного володіння за своєю метою є такими, що спрямовані на вирішення спору між особами, які не перебувають між собою у договірних відносинах з приводу витребуваного майна. Це означає, якщо власник передав своє майно за договором іншій особі, то він має право витребувати його за підставами, передбаченими нормами, які регулюють відповідні договірні відносини.

Відповідно дост.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно з вимогами ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 58 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість. Достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції проте, що в діях відповідача відсутні дії, які вказують на безпідставність набуття майна, не встановлено факт неправомірності набуття майна з боку саме відповідача, крім того відповідачем укладено нотаріально посвідчений договір, перевірена правомочність продавця на відчуження майна.

А тому, колегія суддів погоджується з тим, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Нових доказів або обставин, які б могли призвести до скасування рішення суду, яке обґрунтоване, апелянт не навів, а колегія суддів їх не встановила.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу "Машинобудівник" відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: