Провадження № 22ц/790/163/17 Головуючий 1 інстанції: Аркатова К.В.
Справа № 638/6489/15-ц Доповідач: Бровченко І.О.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року судова колегія судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області в складі:

Головуючого Бровченко І.О.,

суддів Швецової Л.А., Малінської С.М.,

при секретарі Афоніні К.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених вимог просить стягнути солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь банку заборгованість за кредитним договором 59/А-07 від 27 грудня 2007 року за період з 19 травня 2009 року по 31 березня 2015 року в розмірі 411470,66 дол. США, що складає еквівалент 9644872,2 грн., яка складається з наступного: 207 521,59 дол. США, що складає еквівалент 4 864 306,0 грн., заборгованість за відсотками; 203 949,07 дол. США, що складає еквівалент 4 780 566,2 грн., заборгованість з пені.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк», (правонаступником якого є - ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 59/А-07 від 27 грудня 2007 року, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 250000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 січня 2014 року. 21 грудня 2007 року в забезпечення виконання зобов'язань Ю.В. за кредитним договором № 59/А-07 між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладений договір поруки, відповідно до якого остання надала поруку за виконання позичальником обов'язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і позичальник. Кредитний договір № 59/А-07 ОСОБА_1 укладав перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_4, яка надала свою згоду на укладення договору, оскільки кошти використані на потреби сім'ї, кредитний договір створює обов'язки для кожного з подружжя.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору, перед позивачем виникла заборгованість в період з 19 травня 2009 року по 31 березня 2015 року на загальну суму 411470,66 дол. США, що становить 9644872 грн. 20 коп., яку позивач просить стягнути солідарно разом із судовими витратами з відповідачів.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за відсотками по кредитному договору № 59/а-07 від 27 грудня 2007 року за період з 19 травня 2009 року по 14 січня 2014 року у розмірі 81464,34 доларів США, що станом на 04 липня 2016 року за курсом НБУ становить 2021944 грн. 92 коп. та суму судового збору у розмірі 766 грн.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволені позовних вимог та задовольнити позов банку у повному обсязі. В обгрунтування скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 27 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір № № 59/а-07 згідно умов якого ОСОБА_1 15 січня 2008 року отримав кредит у розмірі 250000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 січня 2014 року.

В забезпечення виконання позичальником вимог банку за кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 27 грудня 2007 року укладено договір поруки, згідно умов якого ОСОБА_2 відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань ОСОБА_1 за кредитним договором № 59/А-07 від 21 грудня 2007 року в тому ж розмірі, що і боржник.

30 квітня 2009 року загальними зборами акціонерів «ПриватБанк» прийнято рішення про зміну типу закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» та 17 липня 2009 року проведено відповідну реєстрацію змін.

Зобов'язання за кредитним договором № 59/а-07 від 27 грудня 2007 року позичальником належним чином не виконані, станом на 31 березня 2015 року заборгованість за договором становить 628799,73 дол. США, яка складається з заборгованості за кредитом у розмірі 201659,67 дол. США, заборгованості за відсотками - 222674,39 дол. США, заборгованості з пені - 204465,67 дол. США.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 21 лютого 2011 року по справі № 2-400/2011 за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ТОВ «УФА «Верус» про стягнення заборгованості за кредитним договором № 59/а-07 від 27 грудня 2007 року, позовні вимоги задоволено та стягнуто заборгованість за кредитом станом на 18 травня 2009 року у розмірі 1884637 грн. 44 коп. Виконавчі листи пред'явлено до Жовтневого ВДВС Харківського МУЮ на виконання.

Відомості щодо виконання рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровськ від 21 лютого 2016 року в матеріалах справи відсутні.

За період з 19 травня 2009 року по 31 березня 2015 року нарахована заборгованість у розмірі 411470,66 дол. США, яка складається з заборгованості за відсотками у розмірі 207521,59 дол. США, що складає еквівалент 4864306 грн. та заборгованості з пені - 203949,07 дол. США, що складає еквівалент 4780566 грн. 20 коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходи з того, що відсотки за користування кредитним підлягають стягненню в межах строку кредитного договору. Вважав, що порука припинилася на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимоги до поручителя. Відмовляючи у задоволене позовних вимог щодо стягнення пені, суд першої інстанції застосував наслідки пропуску строку позовної давності.

Проте погодитись із такими висновками суду першої інстанції не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

У статті 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Виходячи із системного аналізу ст. ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Зазначена позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року № 6-1206цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Отже, у порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України, суд першої інстанції на зазначені вище обставини справи уваги не звернув; не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог; не врахував висновок Верховного Суду України, про те, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України), зокрема, що у кредитора за договором залишається право вимоги до боржника, а боржник не звільняється від обов'язку розрахуватися з кредитором, відповідне право вимоги залишається навіть після спливу строку договору, а тому дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні позову у задоволені позовних вимог щодо стягнення відсотків за кредитним договором після спливу строку дії договору.

З розрахунку банку вбачається, що за період з 19 травня 2009 року по 29 листопада 2013 року заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитними коштами складає 207521, 59 дол. США, що станом на 31 березня 2015 року складає еквівалент 48964306 грн.

Таким чином, рішення суду в частині стягнення відсотків за користування кредитом підлягає зміні та користь позивача підлягає стягненню заборгованість зі сплати відсотків за період з 19 травня 2009 року по 29 листопада 2013 року у розмірі 207521, 59 дол. США, що станом на 04 липня 2016 року (дата постановлення рішення суду судом першої інстанції) складає еквівалент 5150978 грн. 88 коп.

Також, судова колегія не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволені позовних вимог про стягнення пені у звязку з пропуском позивачем строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України.

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч. 3 ст. 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-25цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, суд першої інстанції за власною ініціативою передчасно застосував позовну давність, оскільки у матеріалах справи відсутня відповідна заява відповідачів, відповідне клопотання представник ОСОБА_2 не заявляв.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Крім того, відповідно до п. 6.7 кредитної угоди терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, за цією угодою встановлюються сторонами тривалістю 5 років.

Разом з тим, судова колегія вважає, що позовні вимоги щодо стягнення пені підлягають частковому задоволенню, оскільки стягнення пені у доларах США протирічить умовам кредитного договору та вимогам чинного законодавства.

Пунктом 6.1 кредитного договору передбачено, що сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит виплат видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті за курсом НБУ на дату сплати.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч. 1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити у грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України.

Згідно виписки по особовому рахунку позичальника № 3082, за період з 19 травня з 19 травня 2009 року по 31 березня 2015 року заборгованість з пені в валюті гривня нарахована в розмірі 2128932 грн. 85 коп.

З урахуванням вищезазначеного, позовні вимоги банку щодо стягнення пені підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в цій частині скасуванню.

Що стосується відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення боргу з поручителя ОСОБА_2, то суд першої інстанції виходив із того, що порука припинилася на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимоги до поручителя ОСОБА_5

Разом з тим, судова колегія не погоджується з зазначеним висновком суду, оскільки останній протирічать матеріалам справи.

Так, згідно з положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Із матеріалів справи, зокрема п. 12 договорів поруки вбачається, що порука за цими договорами припиняється після закінчення 10 років із дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Тобто, строк її дії встановлено у самому договорі поруки (а. с. 17, 18).

Договором поруки передбачено, що поручитель поручається за повернення кредиту, відсотків та інших платежів на строк до 26 грудня 2017 року.

Таким чином, 26 грудня 2017 року - день настання повернення кредиту.

Позивач звернувся до суду з позовом у квітні 2015 року, тобто у межах строку пред'явлення вимог до поручителя.

Згідно з п. 3 договору поруки поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений.

Отже, суд першої інстанції вказаних вимог закону не врахував та не звернув увагу на те, що договором поруки визначено строк протягом якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права, у зв'язку з чим дійшов до передчасного висновку що порука припинилась, так як кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимоги до поручителя.

Таким чином, заборгованість зі сплати відсотків та пені підлягають солідарному стягненню з ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги, що в період укладання кредитного договору ОСОБА_1 перебував у шлюбі з ОСОБА_3, у звязку з чим остання повинна нести солідарну відповідальність з іншими відповідачами, висновків суду не спростовують.

В обгрунтування вказаних доводів позивачем не надано належних та допустимих доказів, що кредитний договір укладався в інтересах сім'ї та кредитні кошти були використані для її потреби. Доказів того, що кредитний договір укладався зі згоди ОСОБА_3, матеріали справи не містять.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судова колегія здійснює розподіл судових витрат за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до розміру задоволених вимог.

Враховуючи, що районний суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; порушив і неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, судова колегія приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміну рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 309, ст.ст. 313, 316, 317, 319-324, 327 ЦПК України, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року змінити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» заборгованість за відсотками по кредитному договору № 59а-07 від 27 грудня 2007 року у розмірі 207521,59 дол. США, що за курсом НБУ станом на 04 липня 2016 року становить 5150978 грн. 88 коп. та пені у розмірі 2128932 грн. 85 коп.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1379 грн. 02 коп. з кожного.

В іншій частині рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 липня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «ПриватБанк» судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1516 грн. 92 коп. з кожного.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді -