У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

за участі: представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рокитнівського районного суду від 5 квітня 2017 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рокитнівського районного суду від 5 квітня 2017 року позов задоволено частково:

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, жительки АДРЕСА_1, ідент. номер НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (далі - ПАТ КБ "Приватбанк" або банк) (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, рах. 3111, МФО: 305299, ) заборгованість за кредитним договором б/н від 15.07.2010 року в розмірі 23 176, 71 гривень.

В решті позовних вимог відмовлено.

Звільнено відповідача від сплати судового збору відповідно до п. 9 ст. 5 Закону України "Про судовий збір".

Витрати зі сплати судового збору компенсовано за рахунок держави.

У поданій на рішення апеляційній скарзі ОСОБА_1 покликалася на її незаконність та необґрунтованість з огляду на порушення норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими.

На її обґрунтування зазначалось про помилковість висновків суду щодо обґрунтованості стягнення з неї на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 440, 84 гривень несплачених процентів на поточну заборгованість, а також 13 839, 17 гривень несплачених процентів на прострочену заборгованість.

Вважала, що при вирішенні спірних відносин між сторонами судом залишено без уваги ст.ст. 1054, 1055 ЦК України, постанову Правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту". Матеріали справи не містять доказів про ознайомлення відповідача з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Вважає передчасним висновок суду про існування між ними договірних відносин, адже така обставина не підтверджена жодними доказами.

Відсутні в матеріалах справи і докази про її обов'язок сплатити проценти за прострочену заборгованість, їх розмір і порядок нарахування.

На її думку, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язань за договором від 15.07.2010 року (в т.ч. щодо процентів на прострочену заборгованість) повинен був би вчинений у письмовій формі. Оскільки такого правочину вона не підписувала, тому рішення суду в частині стягнення з неї на користь ПАТ КБ "Приватбанк" процентів за прострочену заборгованість, яку вважала фактично пенею і забезпеченням виконання зобов'язань, є незаконним і необґрунтованим.

Поданою нею заявою про застосування до вимог про стягнення заборгованості за процентами на прострочену заборгованість у сумі 13 839, 17 гривень позовної давності та відмову в зв'язку з цим у задоволенні позову в цій частині з цієї підстави суд неправомірно знехтував. Висновок суду про відмову у задоволенні такої заяви вважала незаконною, оскільки правова природа процентів на прострочену заборгованість вказує на те, що вони є пенею.

Вважала представлений позивачем розрахунок суми процентів на поточну і прострочену заборгованість помилковим через можливе зловживання банком своїм правом нарахування за різними відсотковими ставками.

Окрім того, рішення суду в частині стягнення заборгованості за пенею і комісією в розмірі 900 гривень за один рік до дати звернення позивача до суду є необґрунтованим, позаяк нарахування комісії щомісячно з жовтня 2014 року по січень 2016 року суперечить вимогам закону.

Зважаючи на викладене, просила скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь банку 14 280, 01 гривень (440, 84 гривень несплачених процентів на поточну заборгованість та 13 839, 17 гривень несплачених процентів на прострочену заборгованість) та 900 гривень заборгованості за пенею і комісією, ухваливши нове - про відмову в позові у цій частині.

В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржувалося.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив з доведеності і обґрунтованості позову в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за процентами за користування кредитом, оскільки відповідач порушила зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася зазначена заборгованість.

Щодо стягнення неустойки, то судом обґрунтовано обрано правову позицію Верховного Суду України про недопустимість одночасного стягнення пені і штрафу як різновидів одного виду цивільно-правової відповідальності, а також застосовано наслідки спливу позовної давності і стягнуто розмір пені за один рік до звернення банку з позовом у суд.

Як правильно встановлено судом, 15 липня 2010 року ОСОБА_1 одержано 10 200 гривень кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 процентів річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Кредитний договір складається із заяви-анкети позичальника, Умов і правил надання банківських послу, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку.

Вважаючи, що відповідач порушила кредитні зобов'язання, ПАТ КБ "Приватбанк" у квітні 2016 року звернувся з позовом до суду, вимагаючи стягнути із ОСОБА_1 на його користь 25 780, 55 гривень заборгованості, з яких: 8 196, 70 складають заборгованість за кредитом, 14 280, 01 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1 600 гривень - заборгованість за пенею і комісією, а також відповідно до п. 2.1.1.7.6. Умов та правил надання банківських послуг 500 гривень - штраф (фіксована частина), 1 203, 84 гривні - штраф (процентна складова).

Відповідно до ст.ст. 1054, 1050, 526, 527, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Повно і правильно встановивши обставини справи та з'ясувавши, що при вирішенні спірних правовідносин підлягають до часткового застосування норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції правильно частково задовольнив позов, стягнувши з відповідача на користь ПАТ КБ "Приватбанк" 8 196, 70 гривень заборгованості за кредитом, 14 280, 01 гривень заборгованості за процентами за користування кредитом та 900 гривень заборгованості за пенею і комісією.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що 440, 84 гривень несплачених процентів на поточну заборгованість та 13 839, 17 гривень несплачених процентів на прострочену заборгованість за своєю правовою природою є неустойкою на увагу колегії суддів не заслуговують.

Так, проценти закладені в розумінні ст. 1054 ЦК України як плата позичальника за користування кредитними коштами банку. Неустойкою (штрафом, пенею) ж є відповідно до ст. 549 ЦК України грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Тобто з урахуванням положень глави 49 розділу І Книги п'ятої Цивільного кодексу України неустойка є способом забезпечення виконання зобов'язання.

Не можна погодитися і з твердженнями автора скарги про відсутність окремого письмового договору щодо забезпечення виконання зобов'язання, оскільки його умови викладені у заяві-анкеті позичальника, Умовах і правилах надання банківських послу, Правилах користування платіжною карткою та Тарифах банку, що в сукупності складають єдиний цілісний договір приєднання в розумінні вимог ст. 634 ЦК України.

Щодо доводів відповідача про хибність нарахування комісії щомісячно з жовтня 2014 року по січень 2016 року , що склало 900 гривень заборгованості, то ОСОБА_1 не спростувала правильності висновків суду.

Більше того, правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, встановлено, що за змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Наявність вини позичальника, який одержав кредитні кошти за договором та не довів, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язань за цим договором згідно зі ст. 614 ЦК України, є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе зобов'язань.

Згідно з абз. другим ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Рокитнівського районного суду від 5 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: