Справа № 487/6099/15-ц
Провадження № 2/487/28/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.05.2017 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі головуючого - судді Андрощука В.В., при секретарі Плетенчук О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки,-

ВСТАНОВИВ:

04.08.2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі Банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

В обґрунтування позовних вимог зазначали, що 19.09.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 14/095/07-Z, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 79 200,00 доларів США, з розрахунку 14,0 % річних за користування кредитом на строк до 18.09.2017 року. В забезпечення виконання кредитних зобов'язань між Банком та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки від 19.09.2007 року, відповідно до якого ОСОБА_1 передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1. Відповідач взяті на себе кредитні зобов'язання не виконує, в зв'язку з чим станом на 09.07.2015 року виникла заборгованість за кредитом у розмірі 653572,16 грн. Посилаючись на викладене позивач просив в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 653572,16 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житлову квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 96,7 кв.м., житловою площею 65,7 кв.м., яка належить ОСОБА_1 , та визнати за Банком право власності на вищезазначене нерухоме майно.

В судове засідання представник Банку не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Надав суду заперечення на позов, відповідно до яких позовні вимоги Банку до ОСОБА_1 не визнає, просить відмовити у їх задоволенні.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що 19.09.2007р. між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 14/095/07-Z, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 79 200,00 (сімдесят дев'ять тисяч двісті) доларів США, з розрахунку 14,0 % річних за користування кредитом на строк до 18.09.2017 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань між Банком та ОСОБА_1 19 вересня 2007р. укладений іпотечний договір, предметом якого виступала житлова квартира АДРЕСА_1 загальною площею 96,7 кв.м., житловою площею 65,7 кв.м., яка належить Іпотекодавцю на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 21.08.2007р. (справа № 2-4588/2007р.) зареєстрованого в КП «Миколаївське МБТІ» 07.09.2007р. за № 18488 в книзі 107 реєстраційний номер - 120588.

Відповідач ОСОБА_1 взяті на себе кредитні зобов'язання належним чином не виконує, в наслідок чого станом на 09.07.2015 року виникла заборгованість за кредитом на загальну суму 653572,16 грн.

Як зазначено у правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові за результатами розгляду справи №6-1851цс15 від 30 березня 2016 року, яка згідно положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України, частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

При вирішенні даної категорії справ судам слід встановити наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки.

Так, позивач, за наявності достатніх підстав, мав можливість застосувати положення ст. 36 ЗУ "Про іпотеку" - Позасудове врегулювання, але не скористався таким правом. Зазначена процедура чітко регламентована, і визначає, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначене також узгоджується і з положеннями п. 38 постанови №5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року згідно якого у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання ( стаття 37 Закону України "Про іпотеку" ), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно.

Крім того, згідно з Довідкою про склад сім'ї, за адресою АДРЕСА_1 окрім відповідача проживають його дружина, ОСОБА_2, 1989 р.н., та неповнолітні діти - ОСОБА_3 2004 р.н., та ОСОБА_4 2005 р.н.

Отже позовні вимоги безпосередньо стосуються прав неповнолітніх дітей відповідача.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки і піклування поміж іншого вчиняти такі правочини щодо її майнових прав, як укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири.

Аналогічне, але дещо розширене положення міститься в ч. 3 ст. 17 Закону від 26 квітня 2001 року №2402-III "Про охорону дитинства".

Також частиною 4 ст. 12 Закону № 2623-IV від 2 червня 2005 року «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» передбачено, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Норма цієї ж статті зазначає, що неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Відповідно до Ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою для недійсності правочину.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним.

Стаття 71 ЦК України зазначає, що опікун не має права без дозволу органу опіки та піклування: відмовитися від майнових прав підопічного; видавати письмові зобов'язання від імені підопічного; укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири; укладати договори щодо іншого цінного майна.

Так, позивачем не надано до суду згоду компетентного органу опіки та піклування укласти договір відчуження нерухомого майна, право на яке існує у неповнолітніх дітей.

Частина 3 ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» визначає, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Позивачем було надано до суду Звіт про оцінку майна, згідно з яким дата оцінки майна - 10.02.2016р.

Згідно з положеннями п.1 Постанови Кабінету міністрів України від 21 серпня 2014р. № 358 "Про проведення оцінки для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов'язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства" строк дії звіту про оцінку, що становить не більш як шість місяців з дати оцінки, зазначається в такому звіті.

Проте, в досліджуваному звіті відсутня інформація про те, що строк дії звіту про оцінку складає шість місяців, та з огляду на вищевказані положення Постанови Кабінету Міністрів, строк цього звіту сплив 11.08.2016р.

За таких умов неможливо встановити вартість предмету іпотеки, що в свою чергу, унеможливлює і саму процедуру відчуження предмету іпотеки.

Крім того, позивач у позовній заяві зазначає, що ПАТ "Дельта Банк" є правонаступником АТ "Кредитпромбанк", а саме: "26.06.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Кредитпромбанк" та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АТ Кредитпромбанк" передає (відступає) АТ "Дельта Банк" прав вимоги до боржників, до АТ "Дельта Банк" відходить (відступається) право вимоги (замість АТ "Кредитпромбанк") від боржників повного та реального виконання обов'язків за кредитним та забезпечувальними договорами."

В матеріалах справи міститься копія Договору купівлі-продажу прав вимоги від 26 червня 2013 року, укладеного між АТ "Кредитпромбанк" та ПАТ "Дельта Банк". В п.1.1. Договору "Терміни" визначається, що терміни, що вживаються у цьому Договорі, мають наступні значення:

"Акт приймання-передачі Прав вимоги" - означає письмовий акт, який укладається між Сторонами, та яким документально оформлюється фактична передача Прав вимоги від Продавця до Покупця.

П. 2.3. цього Договору визначає, що право вимоги переходить Від Продавця до Покупця (далі - Відступлення), та обов'язки Продавця передати Права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання Продавцем та Покупцем Акту приймання-передачі Прав вимоги.

Аркуш 27 доданих до позовної заяви документів містить, ймовірно (про це окремо не зазначено) перелік з реквізитами позичальників, але назву документу, на цьому аркуші не зазначено, та він належним чином не оформлений. Крім того, серед зазначених фізичних та юридичних осіб відсутня інформація щодо відповідача - ОСОБА_1.

Аркуш 29 доданих до позовної заяви документів містить Витяг з Додатку 1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (Перелік прав вимоги за кредитами) між Публічним акціонерним товариством "Кредитпромбанк" та Публічним акціонерним товариством "Дельта банк" від 26.06.2013р., який викликає обґрунтовані сумніви з огляду на відсутність у справі належним чином засвідченого акту прийому-передачі у якому було б наявне прізвище відповідача по справі. Також є не зрозумілим що засвідчує цей Додаток 1 до договору.

Таким чином, зазначені документи не можуть беззаперечно свідчити про перехід права вимоги до ПАТ "Дельта Банк" за вищевказаним договором стосовно вимог до ОСОБА_1 (Відповідача), а інші документи, які б свідчили про таке право Позивача, в матеріалах справи відсутні.

Не доведено ніякими доказами ту обставину, що право вимоги до боржника (відповідачки), яке виникло в банку, було передано ним ТОВ «Кредитні ініціативи» на підставі договору відступлення права вимоги, а також те, в якому саме обсязі зобов'язань позичальнику, та на яких умовах ВАТ «Кредитпромбанк» відступив право вимоги за вказаним кредитним договором.

Позивач не надав належних, достатніх та допустимих доказів того, що відповідач був повідомлений про заміну кредитору у зобов'язанні та що йому було надано докази переходу до позивача відповідних прав; або, якщо такого повідомлення не було, доказів того, що відповідач здійснив погашення заборгованості первісному кредитору або цесіонарію - ВАТ «Кредитпромбанк» на момент розгляду цієї справи.

Враховуючи вище перелічені обставини у своїй сукупності, суд приходить до переконання, що у задоволенні позову Банку слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10,60,212,213,215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційного банку "Дельта Банк" до ОСОБА_1 - відмовити .

Рішення набирає законної сили через 10 днів з дня його проголошення, та може бути оскаржене в апеляційний суд Миколаївської області, через Заводський районний суд м. Миколаєва, в строк і порядку передбаченому ст. ст. 294, 296 ЦПК України.

Суддя: В.В.Андрощук