У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Національного університету біоресурсів і природокористування України до Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області, Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального Кабаєвої Алли Анатоліївни, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Суперфіна БорисаМихайловича, приватного нотаріуса Київського нотаріального округу МарчукКатерини Володимирівни, приватного нотаріуса Київського нотаріального округу Білошицької Мирослави Валеріївни, треті особи: ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, про визнання недійсними розпорядження, рішень, скасування рішень реєстраційної служби про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельні ділянки, визнання недійсним свідоцтв про право власності на нерухоме майно, за касаційною скаргою першого заступника прокурора Київської області на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2015 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Національного університету біоресурсів і природокористування України звернувся до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що прокуратурою Київської області встановлено порушення вимог земельного законодавства під час відведення у власність громадян земельних ділянок на території Лісниківської сільської ради, які було незаконно вилучено з державної власності та які відносяться до земель лісогосподарського призначення.

До прийняття спірного розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 02 листопада 2006 року № 854 постійним землекористувачем земельної ділянки площею 9,7999 га у складі земель загальною площею 231,3 га була Боярська лісова дослідна станція (далі - Боярська ЛДС) на підставі державного акта на право постійного користування землею серії П-КВ № 002651.

Згідно з додатком до розпорядження Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 14 квітня 2003 року № 132 «Про виготовлення державних актів на право постійного користування землею Боярській ЛДС НАУ» частина земельної ділянки площею 231,3 га, переданої в постійне користування Боярській ЛДС знаходилась в адміністративно-територіальних межах Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, але за межами с. Лісники, належала до лісових земель та відповідно до п. 12 Перехідних положень ст. ст. 83, 84 Земельного кодексу України відносилась до державної власності.

Рішенням Київської обласної ради від 22 липня 2004 року № 197015-IV «Про встановлення меж окремих населених пунктів Київської області» затверджено межі населеного пункту с. Лісники, до яких увійшли і спірні землі, які перебували у користуванні Боярської ЛДС, та залишались у державній власності.

Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 02 листопада 2006 року № 854 «Про затвердження проекту землеустрою щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 9,7999 га Державного підприємства «Боярська лісова дослідна станція» (відокремлений структурний підрозділ Національного аграрного університету) та передачі її до земель запасу (землі комунальної власності) в межах с. Лісники Києво-Святошинського району Київської області» припинено право постійного користування Державного підприємства «Боярська лісові, дослідна станція» земельною ділянкою площею 9,7999 га (ліси 1 групи, вкриті лісом) у кварталі № 58 Хотівського лісництва та віднесено вказану земельну ділянку до земель запасу Лісниківської сільської ради в межах с. Лісники.

Земельна ділянка площею 9,7999 га була передана Лісниківській сільській раді без зміни цільового призначення з перевищенням повноважень Києво-Святошинською районною державною адміністрацією у зв'язку з прийняттям 02 листопада 2006 року спірного розпорядження № 854, яке прийнято всупереч встановленому порядку припинення і надання права постійного користування землями лісового фонду, у зв'язку з чим повинно бути визнано судом недійсним з підстав порушення вимог ч. 9 ст. 149 ЗК України, п. 5 ч. 1 ст. 27 ЛК України в частині виключних повноважень Кабінету Міністрів України щодо вилучення, передання у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектара, що перебувають у державній власності.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 32 Лісового кодексу України районні державні адміністрації передають у власність, надають у постійне користування для не лісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею до 1 гектара, що перебувають у державній власності, у межах сіл, селищ, міст районного значення та припиняють право користування ними.

Позивач просив визнати недійсними свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видані Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області:

ОСОБА_32 від 21 листопада 2014 року НОМЕР_1 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2;

ОСОБА_33 від 16 лютого 2013 року НОМЕР_3 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_4;

ОСОБА_10 від 28 лютого 2013 року НОМЕР_5 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_6;

ОСОБА_9 від 16 лютого 2013 року НОМЕР_7 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_8;

ОСОБА_34 від 16 лютого 2013 року НОМЕР_9 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_10;

ОСОБА_11 від 02 березня 2013 року НОМЕР_11 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_12;

ОСОБА_12 від 26 лютого 2013 року НОМЕР_13 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2;

ОСОБА_35 від 26 лютого 2013 року НОМЕР_14 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_15;

ОСОБА_14 від 26 лютого 2013 року НОМЕР_16 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_17;

скасувати зазначені вище рішення приватних нотаріусів; скасувати наступні рішення Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельні ділянки:

- ОСОБА_32 від 21 листопада 2014 року № 17387874 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_18;

- ОСОБА_7 від 16 лютого 2013 року № 416491 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_4;

- ОСОБА_36 від 28 лютого 2013 року № 636302 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_6;

- ОСОБА_9 від 16 лютого 2013 року № 414176 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_8;

- ОСОБА_8 від 16 лютого 2013 року № 414972 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_10;

- ОСОБА_11 від 02 березня 2013 року № 675587 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_12;

- ОСОБА_12 від 26 лютого 2013 року № 583078 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_2;

- ОСОБА_13 від 26 лютого 2013 року № 578430 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_15;

- ОСОБА_14 від 26 лютого 2013 року № 581725 на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_17,

витребувати у відповідачів вказані вище земельні ділянки на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного університету біоресурсів і природокористування України.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року, в задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Національного університету біоресурсів і природокористування України відмовлено.

У касаційній скарзі перший заступник прокурора Київської області просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги першого заступника прокурора Київської області в повному обсязі.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Установлено, що на підставі державного акта на право постійного користування землею серії 11-КВ № 002651 від 25 червня 2003 pоку виданого згідно з рішенням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 14 квітня 2003 року № 132, постійним землекористувачем земельної ділянки площею 9,7999 га, у складі земель загальною площею 231,3 га, з цільовим призначення для ведення лісового господарства було Державне підприємство «Боярська лісова дослідна станція».

Рішенням Київської обласної ради від 22 липня 2004 pоку № 197015-IV «Про встановлення меж окремих населених пунктів Київської області» затверджено межі населеного пункту с. Лісники, до яких увійшла спірна земельна ділянка площею 9,7999 га.

Наказом Національного аграрного університету від 11 квітня 2005 року № 220 затверджено Положення про Відокремлений підрозділ НАУ «Боярська лісова дослідна станція» (далі - ВП НАУ «Боярська лісова дослідна станція»), який є правонаступником ДП «Боярська лісова дослідна станція» відповідно до п. 1.8 вказаного Положення.

ВП НАУ «Боярська лісова дослідна станція» є структурним підрозділом НАУ з окремими правами юридичної особи, у тому числі має цивільну правоздатність у повному обсязі для виконання завдань та функцій, передбачених зазначеним Положенням (п.1.7 Положення).

23 листопада 2005 року Лісниківська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області звернулась до Києво-Святошинської РДА з клопотанням про погодження вилучення земельної ділянки площею 10 га зі складу земель Хотівського лісництва Боярської ЛДС в адміністративних межах Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та передачу її до земель запасу сільської ради для потреб територіальної громади.

28 листопада 2005 року голова Києво-Святошинської РДА звернувся до Ректора Національного аграрного університету та підтримав клопотання Лісниківської сільської ради про надання погодження вилучення земельної ділянки площею 10,0 га зі складу земель Хотівського лісництва Боярської ЛДС в адміністративних межах Лісниківської сільської ради та передачі її до земель запасу сільської ради для потреб територіальної громади.

Відповідно до ст. 79 розділу XII Статуту НАУ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2001 року № 202 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 11 липня 2002 року № 992) «питання вилучення земель, відведених у постійне користування Університету (в тому числі його навчально-дослідних господарств та дослідних станцій), вирішуються відповідно до Земельного кодексу України».

Відповідно до витягу з протоколу засідання вченої ради Національного аграрного університету від 05 квітня 2006 року № 8 на підставі рішення вченої ради інституту ННІ лісового і садово-паркового господарства НАУ (протокол від 02 лютого 2006 року № 7) і висновку комісії від 01 грудня 2005 року, створеної для розгляду земельних питань Боярської ЛДС, надано згоду на вилучення земельної ділянки площею 9,8 га зі складу земель Хотівського лісництва Боярської ЛДС в адміністративних межах Лісниківської сільської ради та передачу її до земель запасу Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області для потреб територіальної громади за умов дотримання чинного законодавства, в тому числі ст. ст. 26, 26, 29 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. ст. 57, 58, 149, 151 ЛК України.

05 червня 2006 року ВП НАУ «Боярська лісова дослідна станція» звернулася до голови Києво-Святошинської районної адміністрації з проханням припинити право постійного користування на земельну ділянку площею 9,8 га і зарахувати її за їх згодою до земель запасу Лісниківської сільської ради.

14 липня 2006 року Києво-Святошинської РДА надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки до земель запасу Лісниківської сільської ради.

28 жовтня 2005 року складено акт технічного обстеження лісових площ за участю директора ДП «Боярська лісова дослідна станція» та сільського голови с. Лісники, передбачених до відведення зі складу земель ВП НАУ «Боярська лісова дослідна станція» Хотівського лісництва Києво-Святошинського району Київської області до земель запасу Лісниківської сільської ради, з визначенням втрат лісогосподарського виробництва в розмірі 684 317,2 грн, на підставі якого ВП НАУ «Боярська лісова дослідна станція» складено рахунок від 25 квітня 2006 року № 1349 на суму 684 317,2 грн.

05 травня 2006 року ТОВ «Аванте» сплачено втрати лісогосподарського виробництва в розмірі 684 317,2 грн на користь постійного землекористувача - ВП НАУ «Боярська лісова дослідна станція», який акцептував цей платіж, до часу подання позову не заперечував належність здійсненого платежу.

20 жовтня 2006 року вих. № 01-4/1014 Київське обласне управління лісового господарства Державного комітету лісового господарства України, керуючись вимогами ст. 151 Земельного кодексу України, та враховуючи згоду землекористувача, надало згоду сільському голові Лісниківської сільської ради на передачу земельної ділянки лісового фонду ДП «Боярська лісова дослідна станція (Хотівське лісництво квартал 58)» площею 9,8 га до земель запасу Хотівської сільської ради.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з п. п. «а», «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядженнями землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до п. «ґ» ч. 3 ст. 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у комунальну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Судами встановлено, що розпорядження Києво-Святошинської РДА від 02 листопада 2006 року № 854 прийнято з перевищенням повноважень, оскільки метою передання земельної ділянки площею 9,7999 га в комунальну власність с. Лісники було її подальше використання для інших, ніж лісогосподарські потреби.

Разом із цим відповідачі звернулись до суду із заявами та вказували на те, що при зверненні до суду прокурором було пропущено строк позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Положеннями ст. 268 ЦК України передбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення п. 4 ч. 1 ст. 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення ст. 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3029цс15.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-2070цс16, від 30 листопада 2016 року у справі № 6-413цс16.

Судами встановлено, що у цій справі першим заступником прокурора Київської області пред'явлено позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України.

Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади, здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів (ч. ч. 1, 2 ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України»).

Відповідно до ст. 13 ЗК України до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом, реалізація державної політики у галузі використання та охорони земель, викуп земельних ділянок для суспільних потреб у порядку, визначеному законом, координація проведення земельної реформи розроблення і забезпечення виконання, загальнодержавних програм використання та охорони земель; організація ведення державного земельного кадастру, державного контролю за використанням і охороною земель та здійснення землеустрою, встановлення порядку проведення моніторингу земель, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону.

Держава здійснює повноваження власника землі через спеціально створені уповноважені органи в галузі земельних відносин.

Судами встановлено, що Київське обласне управління лісового господарства Державного комітету лісового господарства України, керуючись вимогами ст. 151 ЗК України та враховуючи згоду землекористувача, надало згоду сільському голові Лісниківської сільської ради на передачу земельної ділянки лісового фонду ДП «Боярська лісова дослідна станція (Хотівське лісництво квартал 58)» площею 9,8 га до земель запасу Хотівської сільської ради.

Київське обласне управління лісового господарства входить до складу Державного комітету лісового господарства України (Держкомлісгосп) який є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України відповідно до п. 1 Положення «Про державний комітет лісового господарства України», затвердженого Указом Президента України від 14 серпня 2000 року (в редакції від 06 квітня 2004 року), яке було чинним на час прийняття розпорядження Києво-Святошинської РДА від 02 листопада 2006 року № 854

Згідно з п. 3 зазначеного вище Положення Держкомлісгосп здійснює державне управління, регулювання та контроль у сфері лісового і мисливського господарства.

Відповідно до п. п. 12 п. 4 Положення Держкомлісгосп здійснює державний нагляд і контроль за додержанням вимог щодо охорони, захисту, використання та відтворення лісів, а згідно з п. 7 Положення Держкомлісгосп здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку свої територіальні органи.

Пунктом 5 Положення встановлено, що Держкомлісгосп має право одержувати в установленому законодавством порядку від центральних і місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на нього завдань.

Висновком державної експертизи землевпорядної документації Київського обласного головного управління земельних ресурсів Держкомзему України від 20 жовтня 2006 року № 13-6401 встановлено, що проект землеустрою щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою Державного підприємства «Боярська лісова дослідна станція» (відокремлений підрозділ Національного аграрного університету) та передачі її до земель запасу в межах с. Лісники Києво-Святошинського району Київської області відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам і правилам, оцінюється позитивно.

Київське облуправління земельних ресурсів входить до складу Держкомзему України, який також є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра екології та природних ресурсів України відповідно до пункту 1 чинної на час прийняття спірного розпорядження Києво-Святошинського РДА в редакції Положення «Про Державний комітет України по земельних ресурсах» із змінами, внесеними Указом Президента України від 11 грудня 2001року № 1208/2001.

До основних завдань Держкомзему України згідно з п. 3 зазначеного Положення віднесено також здійснення державного контролю за використанням та охороною земель.

Підпунктом 7 пункту 4 Положення передбачено, що Держкомзем України здійснює в межах своїх повноважень державний контроль за додержанням земельного законодавства, в тому числі встановленого порядку вилучення і надання земельних ділянок, режиму використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення та умов надання, власниками земельних ділянок і землекористувачами. Держкомзем також здійснює державну експертизу програм і проектів з питань землеустрою (пп. 17 п. 4 Положення).

Держкомзем України здійснює свої повноваження безпосередньо та через єдину систему державних органів земельних ресурсів (п. 7 Положення).

Пунктом 5 Положення Держкомзем уповноважений одержувати в установленому законодавством порядку від центральних та місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування інформацію, документи і матеріали, необхідні для виконання покладених на нього завдань.

Таким чином, державі в особі Кабінету Міністрів України та утвореним ним органам, які мали повноваження щодо розпорядження землями державної власності та контролю за додержанням органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України, було і могло бути відомо про порушення права власності держави на землю з часу вчинення цього порушення.

Разом із тим, ці уповноважені державою органи не вчинили покладених на них законом обов'язків щодо усунення вказаних порушень протягом строку позовної давності, а тому право держави як власника землі не підлягає судовому захисту.

Тобто, Кабінет Міністрів України в силу наділених повноважень через спеціально створені уповноважені органи в галузі земельних відносин, що здійснюють контроль за використанням та охороною земель, міг довідатися про порушене право з моменту прийняття оспорюваного рішення - 02 листопада 2006 року.

Перший заступник прокурора Київської області пред'явив позов в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України 09 квітня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком судів по їх оцінці, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 334, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Київської області відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак