Провадження № 22-ц/773/410/17 Категорія: 81 Доповідач: Шевчук Л. Я.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Грушицького А.І., Данилюк В.А.,

секретар с/з - Концевич Я .О.,

з участю:

державного виконавця - Радчук Л.О.,

прокурора - Ревухи І.В.,

боржника - ОСОБА_2,

представника боржника - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за поданням головного державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2, за апеляційною скаргою боржника ОСОБА_2 на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

16 листопада 2015 року головний державний виконавець Першого відділу Державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції звернувся до суду із даним поданням в якому зазначав, що у Першому відділі державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції перебуває зведене виконавче провадження в ЄДРВП №46793452 за виконавчими листами про стягнення із ОСОБА_2 в користь держави та юридичних осіб заборгованості в сумі 150336,77 грн. Стягувачами у виконавчому провадженні є ДКП «Луцьктепло» та ПАТ «Державний ощадний банк України».

Державним виконавцем вжито всіх заходів для примусового виконання судових рішень, однак боржник ухиляється від виконання своїх зобов'язань. Посилаючись на заначені обставини, державний виконавець просила суд тимчасово обмежити боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2015 року подання державного виконавця задоволено. Постановлено тимчасово обмежити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1 у праві виїзду за межі України до моменту виконання ним своїх зобов'язань за виконавчими листами, виданими Луцьким міськрайонним судом про стягнення з боржника ОСОБА_2 в користь держави та юридичних осіб заборгованості в сумі 150336,77 грн.

Не погодившись із постановленою судом ухвалою, боржник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду скасувати та постановити ухвалу про відмову в задоволенні подання державного виконавця.

В судовому засіданні боржник та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили скаргу задовольнити, державний виконавець та прокурор апеляційну скаргу заперечили та просили її відхилити.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали, а також доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи подання державного виконавця, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 діє недобросовісно та умисно ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовими рішеннями.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не відповідають встановленим обставинам справи та зроблені з порушенням вимог закону.

Як убачається із матеріалів справи, на виконанні у Першому відділі державної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції перебуває зведене виконавче провадження за виконавчими листами, виданими Луцьким міськрайонним судом Волинської області про стягнення з ОСОБА_2 в користь держави та юридичних осіб заборгованості в сумі 150336,77 грн.(а.с.8).

Державним виконавцем з метою забезпечення виконання судових рішень винесено постанову про арешт майна боржника, а також перевірявся майновий стан боржника.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з 26.12.2012 року станом на 04.03.2015 року ОСОБА_2 є керівником ТОВ «АВТО-ІЗІ». Реєстрація підприємця ідентична місцю реєстрації боржника: АДРЕСА_1. Згідно даних ГУ ДФС у Волинській області від 03.07.2015 року - в поданому до Луцької ОДПІ фінансовому звіті малого підприємства за 2014 рік відображено доходи ТОВ «АВТО-ІЗІ» в сумі 30909,6 тис. грн. та чистий прибуток підприємства в сумі 207000,01 грн.

Відповідно до повідомлення Пенсійного фонду України відсутні відомості про наявність у боржника пенсії.

Транспортні засоби, а саме: автомобіль марки OPEL OMEGA, НОМЕР_4, НОМЕР_5, 1998 року випуску, сірого кольору, № двигуна НОМЕР_6, № кузова НОМЕР_7 та автомобіль марки MERCEDES-BENZ 200D, НОМЕР_8, НОМЕР_9, 1986 року випуску, бежевого кольору, № кузова НОМЕР_10, належні на праві власності боржнику, оголошено у розшук та затримку (а.с.10).

Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно №79865957 нерухоме майно, належне боржнику на праві приватної власності, відсутнє (а.с.14).

Відповідно до даних Державної міграційної служби у Волинській області у боржника ОСОБА_2 наявний закордонний паспорт для виїзду за кордон серії НОМЕР_11 від 15.09.2012 року.

Відповідно до пункту 18 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Стаття 377-1 ЦПК України передбачає, що питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Необхідною передумовою обрання такого заходу забезпечення виконання рішення суду, як обмеження боржника у праві виїзду за межі України, що передбачено статті 377-1 ЦПК України, є встановлення судом дійсних обставин ухилення боржника від виконання судового рішення.

Стаття 33 Конституції України визначає, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Положеннями статті 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон лише у випадках визначених законом.

Законом України «Про виконавче провадження» передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, вказаного державним виконавцем в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення до суду з поданням про обмеження у праві виїзду за межі України факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися із матеріалів виконавчого провадження.

Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи), вжите у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XIIта у п.18 ч. 3 ст.11 Закону № 606-XIV означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне.

З аналізу приписів ч.2 ст.10 ЦПК України у системному зв'язку з п.18 ч.3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 377-1 ЦПК України, вбачається, що на державного виконавця покладено обов'язок надання доказів стосовно наявності навмисного чи іншого свідомого ухилення боржника від виконання обов'язків, покладених на останнього за рішенням суду, та доведення перед судом їх переконливості.

Проте, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження те, що боржник ОСОБА_2 навмисно ухиляється від виконання обов'язків, покладених на нього судовими рішеннями.

Так, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які підтверджували б отримання боржником постанов про відкриття виконавчого провадження, викликів до державного виконавця, постанов про арешт майна боржника, про розшук майна боржника.

Отже, державним виконавцем не доведено, що боржник навмисно ухиляється від виконання обов'язків, покладених на нього судовими рішеннями, а також не надано суду підтверджень намірів боржника виїхати за межі України з метою уникнення відповідальності, а тому, на думку колегії суддів, оскаржувана ухвала порушує конституційне право боржника на вільне пересування.

Місцевий суд не врахував, що самостійне невиконання боржником зобов'язань не може безумовно свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього судовими рішеннями обов'язків.

Застосування обмеження у праві виїзду громадянина за межі України може мати місце лише у виключних випадках і повинно використовуватися лише як крайній захід після реалізації усіх можливих та передбачених законом заходів примусового виконання рішення, оскільки стосується гарантованого ст. 33 Конституції України та ст. 313 Цивільного кодексу України особистого немайнового права особи вільно залишати територію України та права на свободу пересування.

Беручи до уваги вищевикладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому ухвалу суду слід скасувати та постановити ухвалу про відмову в задоволенні подання державного виконавця щодо тимчасового обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу боржника ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2015 року в даній справі скасувати і постановити ухвалу з цього питання.

В задоволенні подання головного державного виконавця Першого відділу держаної виконавчої служби Луцького міського управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_2 відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді