АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/32/17 Номер провадження 22-ц/786/1687/17Головуючий у 1-й інстанції Миронець О. К. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 рокум. Полтава

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі :

Головуючого судді : Абрамова П.С.

Суддів : Гальонкіна С.А. Триголова В.М.

при секретарі: Маладиці Л.В.,

за участю: представника виконавчого комітету ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві радим (як органу опіки та піклування)

на заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 травня 2017 року

в справі за позовом Виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради як органу опіки та піклування до ОСОБА_3 про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И Л А :

В січні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, зазначаючи, що відповідачка не виконує свого батьківського обовязку та не забезпечує право своєї малолітньої дитини на здобуття середньої освіти, що є підставою для відібрання дитини без позбавлення батьківських прав.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 16 травня 2017 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

В апеляційній скарзі Виконавчий комітет Київської районної в м. Полтаві ради прохав рішення суду скасувати та постановити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог. Вказував, що місцевий суд дав неправильну оцінку наявним у справі доказам, не врахував вимоги законів України «Про освіту» (ст. 47), Конвенції « Про права дитини» Закону України «Про охорону дитинства».

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про її відхилення.

Згідно вимог ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини не позбавляючи батьків батьківських прав у випадках передбачених п. 2-5 ч. 1 ст. 164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров я і морального виховання.

П. 2 ст. 164 СК України передбачено, що таким випадком є ухилення від виконання своїх обовязків по вихованню дитини.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, відповідачка має на утримання малолітню доньку ОСОБА_4 16.06.2003 року. Також встановлено, що на даний час дитина повинна навчатися в 8 класі, але не скала іспити ще за 5 клас, загальноосвітню школу не відвідує.

Відмовляючи в задоволенні позову місцевий суд при вирішенні справи керувався практикою Європейського суду з прав людини та основоположних свобод, справа «Савіни проти України» та прийшов до висновку про відсутність підстав для розєднання сім?ї, та що відібрання дитини та поміщення її до іншого закладу буде відповідати саме інтересам дитини.

Зазначений висновок місцевого суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод, та принципів викладених в рішенні Європейського суду з прав людини та основоположних свобод від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України». В п.п.47-52 визначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (995_004) (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B).

Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87).

П.48. Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції ( 995_004 ) і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII).

П. 49. Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції" (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж'юнта проти Італії" (Scozzari & Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII).

П. 50. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини" (Haase v. Germany), N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я (див. справи "Валлова і ОСОБА_2 проти Чеської Республіки" (Wallova and Walla v. the Czech Republic), N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" (Havelka and Others v. The Czech Republic),N 23499/06, п. 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К.А. проти Фінляндії" (K.A. v. Finland), N 27751/95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії" (Moser v. Austria), N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і ОСОБА_2 проти Чеської Республіки", пп. 73-76, та у справі Гавелка та інші, п. 61).

П. 51. Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз'єднання сім'ї, Суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: "Шульц проти ОСОБА_1" (Schultz v. Poland), N 50510/99, від 8 січня 2002 року; "Реммо і Узункая проти Німеччини" (Remmo and Uzunkaya v. Germany), N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та "Полашек проти Чеської Республіки" (Polasek v. Czech Republic), N 31885/05, від 8 січня 2007 року).

Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97).

Застосовуючи зазначені у даній справі принципи, колегія суддів вважає, що позивачем не надано достатнього обґрунтування та доказів, які б були підставою для постановлення рішення про відібрання дитини.

З характеристик відповідача, наявних у справі, та показів свідків вбачається, що хоча дитина і не відвідує навчальні заклади для здобуття середньої освіти, але є соціально адаптованою, відвідує ансамбль спортивного бального танцю «Натхнення» Полтавського обласного центру естетичного виховання учнівської молоді позитивно характеризується, також відвідує інші гуртки, (плавання, гурток фотомайстерності, юний журналіст). ( а. с. 14, 37).

Також вбачається, що мати турбується здоровям дитини, відвідує медичні заклади (а. с. 15).

Таким чином, висновок місцевого суду про відмову в задоволенні позовних вимог ґрунтується на наявних в матеріалах справи доказах, які суд вірно оцінив за правилами ст. 212 ЦПК України надавши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємності звязку доказів в їх сукупності.

Висновки органу опіки та піклування носять формальний характер та з висновків не вбачається, що органами опіки та піклування вживалися всі необхідні заходи для врегулювання спірної ситуації.

Колегія суддів також зазначає що органом опіки та піклування належним чином не зясовано причини, які призвели до того, що дитина не відвідує навчальний заклад, не вирішувалися питання щодо притягнення батьків до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обовязків, не вирішувалося питання залучення психологів для вирішення цієї ситуації і інші заходи соціальної адаптації.

Доводи апеляційної скарги щодо порушень вимог закону України « Про освіту» , «Про охорону дитинства» висновків місцевого суду не спростували.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,-

У ХВ А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві радим (як органу опіки та піклування) відхилити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Полтави від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти діб шляхом подачі касаційної карги до Вищого Спеціалізованого ОСОБА_4 України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_5

/підпис/ ОСОБА_6

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області __________ ОСОБА_1