Номер провадження: 22-ц/785/117/17
Номер справи місцевого суду: 495/6087/14-ц
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю. В.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Кононенко Н.А., Сегеди С.М.,

при секретарі: Лопотан В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Випасненської сільської ради, Відділу Держгеокадастру у Білгород-Дністровському районі Одеської області про визнання протиправними та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування рішення про державну реєстрацію,-

В С Т А Н О В И Л А

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 вересня 2016 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Випасненської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, Відділу Держгеокадастру у Білгород-Дністровському районі Одеської області про визнання протиправними та скасування рішень, скасування свідоцтва про право власності та скасування рішення про державну реєстрацію - задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Випасненської сільської ради Білгород- Дністровського району Одеської області № 378-У1 від 13 червня 2012 року «Про відміну рішення Випасненської сільської ради від 04 квітня 2012 року за № 340- VI «Про відміну рішення сільської ради від 10 червня 2011 року за № 172-VI «Про надання дозволу гр. ОСОБА_2 на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,03 га для ведення особистого селянського господарства за адресою: АДРЕСА_1, від 06 жовтня 2011 року за № 226- VI «Про внесення змін до рішення сільської ради № 36 від 09 липня 1997 року «Про заяву гр. ОСОБА_2».

Визнано протиправним та скасовано рішення Випасненської сільської ради Білгород- Дністровського району Одеської області № 420-VI від 27 вересня 2012 року « Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку гр. ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1».

Визнано недійсним Свідоцтво про права власності серія та номер: НОМЕР_1; індексний номер 3242008, виданий 07.05.2013 року на земельну ділянку АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_2 площею 0,0903 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) на ім'я ОСОБА_2.

Скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 2155120 від 07.05.2013 року об 18:12:06 годин, прийнятого державним реєстратором Алєксєєнко Віолетою Анатолівною, Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області. Реєстровий номер об'єкта нерухомого майна - 8.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала до судуапеляційну скаргу у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 вересня 2016 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно ст. 308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що за життя ОСОБА_6 земельну ділянку, що була їй надана для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 не приватизувала, тобто право власності не набула, а відсутність спадкоємця земельної ділянки є підставою для припинення права власності на земельну ділянку (п. «б» ч.1 ст. 140 ЗК), а не для припинення право користування.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони ґрунтуються на законі та підтверджуються матеріалами справи.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням № 36 від 1997 року відповідачу ОСОБА_2 надавалась земельна ділянка площею 0,15 га для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1.

Згодом, 06.10.2011 року рішенням № 226 вносяться зміни до рішення № 36 в площі ділянки, замість 0,15 га вказується 0,0903 га. Рішенням № 171 у користувачів будинку АДРЕСА_2 вилучається ділянка та рішенням № 172 суміжному користувачу ОСОБА_2 надається дозвіл на виготовлення технічної документації щодо надання земельної ділянки у власність площею 0,03 га.

Рішенням № 340-VІ було відмінено (скасовано) рішення № 172 про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення технічної документації щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,03 га.

В подальшому, 13.06.2012 року рішенням № 348 Випасненської сільської ради скасовуються рішення № 340 та № 226. Тобто, діючими рішенням стає № 36 про передачу ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,15 га та рішення № 172 про надання ОСОБА_2 дозволу на виготовлення технічної документації.

В результаті, 27.09.2012 року рішенням № 420 була прийнята та затверджена технічна документація ОСОБА_2, передано їй у власність ділянка площею 0,0903 га по АДРЕСА_1 та видано державний акт на право власності на земельну ділянку.

В той же час, згідно з рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.11.2012 року позивач ОСОБА_3 є спадкоємицею ОСОБА_6, після смерті якої успадкувала житловий будинок та господарські споруди АДРЕСА_2.

За життя ОСОБА_6 земельну ділянку, що була їй надана для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 не приватизувала, тобто право власності не набула.

Рішенням суду від 09.11.2012 року було встановлено, що після смерті матері - ОСОБА_6 позивач ОСОБА_3 фактично прийняла спадщину, володіє та користується будинком, спорудами та земельною ділянкою на якій вони розташовані, що підтверджується квитанціями про сплату земельного податку.

Таким чином, позивач та відповідач ОСОБА_2 є сусідами, а земельні ділянки, що встановленні для обслуговування належних їм будинків - суміжні.

В своєму рішенні № 171-VІ «Про припинення права користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2» відповідач - Випасненська сільська рада вказує на те, що при обстежені будинку АДРЕСА_2 не були виявлені спадкоємці померлої ОСОБА_6, тому керуючись ст. 141 Земельного Кодексу було прийнято відповідне рішення припинити право користування та вилучити ділянку.

За роз'ясненням Пленуму ВСУ в постанові № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними (пункт 8).

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України та п. 7 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону.

Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України в вищезазначеній постанові № 7 від 16.04.2004 року, при вирішенні в судовому порядку питання про недійсність документів, виданих на підставі переглянутого рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про скасування свого рішення, за яким земельна ділянка була неправомірно одержана у власність чи користування, слід враховувати Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 р. N 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до пункту 5 мотивувальної частини якого органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що

10.06.2011 року виносячи рішення № 171-VІ «Про припинення права користування земельною ділянкою по АДРЕСА_2», яким було припинено право користування громадянкою ОСОБА_6, померлою в1996 році, земельною ділянкою площею 0,15 га по АДРЕСА_2 та вилучено її до земель запасу сільської ради, орган місцевого самоврядування - Випасненська сільська рада, грубо порушила вимоги земельного законодавства та цивільні права позивача, яка на той час вже фактично здійснювала управління успадкованою ділянкою, сплачувала земельні податки тощо, що було встановлено рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09.11.2012 року.

Крім того, встановивши ніби то відсутність спадкоємців ОСОБА_6, представниками сільської ради не були вжиті заходи для переходу спадкового майна до територіальної громади в порядку статті 1277 ЦК України, а з численними порушеннями був обраний інший спосіб припинення прав користування ділянкою.

Єдиним фактично доводом апеляційної скарги є те, що вимоги до відповідачів якими є органи державної влади, а саме - Реєстраційна служба Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, є необгрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року:

При вирішенні питань, пов'язаних із компетенцією судів у спорах, що виникають із земельних відносин, судам слід ураховувати роз'яснення, викладені в пунктах 2 і 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (із змінами і доповненнями, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2), а також Рішення Конституційного Суду України від 1 квітня 2010 року № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому суди мають виходити з того, що згідно зі статтями 13 і 14 Конституції України, статтями 177, 181, 324 і главою 30 ЦК земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватноправових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок. Отже, суд має з'ясувати, є спір приватноправовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи пов'язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин (п. 6);

Земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та інші), крім спорів, передбачених частиною першою статті 16 Закону України від 17 листопада 2009 року № 1559-VI "Про відчуження земельних ділянок, інших об'єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності", про цивільну відповідальність за порушення земельного законодавства (статті 210, 211 ЗК), про повернення самовільно зайнятих земельних ділянок (стаття 212 ЗК) (п. 7).

Крім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.п. 21, 22 постанови Пленуму «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» зазначив, що ураховуючи положення статті 1 ЦПК та статті 2 КАС, не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права - фізичною особою, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

За правилами цивільного судочинства розглядаються спори щодо договорів та інших правочинів, укладених відповідно до норм ЦК, інших актів цивільного законодавства, оскільки вони відрізняються від адміністративних договорів, спори щодо яких розглядаються адміністративними судами, тим, що згідно зі статтею 3 КАС адміністративний договір - це дво- або багатостороння угода, зміст якої становлять права та обов'язки сторін, що випливають із владних управлінських функцій суб'єкта владних повноважень, який є однією із сторін угоди. Для таких спорів характерна наявність відносин влади і підпорядкування, а для правочинів, укладених згідно із цивільним законодавством за участю суб'єкта владних повноважень, відносини ґрунтуються на юридичній рівності, вільному волевиявленні та майновій самостійності.

Згідно п. 27 вищезазначеної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких згідно зі статтею 19 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-ІУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують. У зв'язку із цим суд відповідно до частини першої статті 21, статті 393 ЦК визнає незаконним і скасовує такий акт, виданий владним органом, повністю або частково, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси. Такі спори за участю фізичних осіб розглядаються в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, враховуючи, що в даному випадку управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи щодо володіння та користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1, то в такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

Крім того, право на реєстрацію права власності на земельну ділянку є похідним від права власності та права користування, яке визнається рішенням органу місцевого самоврядування, про що було зазначено в ухвалі апеляційного суду Одеської області від 06.07.2016 року , якою апеляційну скаргу ОСОБА_2 було відхилено, а ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 19.02.2016 року про відмову в задоволенні клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження по справі .

Доводи апеляційної скарги про невиконання ухвали суду про забезпечення позову та незадоволення судом заяви про відвід судді не є підставами, в розумінні ст.. 309 ЦПК України для скасування рішення суду.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Апеляційний суд також враховує, що відповідно до вимог ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції; апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За викладених обставин судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв'язку з чим рішення суду підлягає залишенню без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15 вересня 2016 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, Випасненської сільської ради, Відділу Держгеокадастру у Білгород-Дністровському районі Одеської області про визнання протиправними та скасування рішення, визнання недійсним свідоцтва про право власності, скасування рішення про державну реєстрацію - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко