Справа № 307/51/17
Провадження № 2/307/434/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 вересня 2017 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Розман М.М.,при секретарі Цех Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Нересницької сільської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, де третя особа без заявлення самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Нересницької сільської ради про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. Позовні вимоги мотивує тим, що 1 грудня 2004 року померла його бабуся ОСОБА_5, після якої залишився житловий будинок вс.Нересниця по вул.. І.Франка, 156, Тячівського району. До її смерті він доглядав за нею, але псля смерті бабусі будинок залишився пустувати і в ньому ніхто не проживав. Однак він весь період доглядав за будинком, підтримував його в придатному стані та обробляв землю. Ав 2009 році він з сім єю вселився в будинок бабусі і залишився там проживати. На даний час він там постійно не проживає, а тільки продовує за ним періодично доглядати, підтримує його в належному стані, утримує в ньому свої речі, які необхідні йому під час проживання в ньому. З момонту смерті бабусі та дотеперішній час ніхто ніяких претензій не виявляв з приводу даного майна, в нотаріальну контору ніхто не звертався. Його батько ОСОБА_1 помер 28 березня 2013 року , його мати ОСОБА_6 померла в 1998 році. У по господарській книзі Нересницької сільської ради власником майна і на даний час являється його покійна бабуся ОСОБА_5, яка померла 2004 року і спадщину ніхто не прийняв. Після її смерті він фактично вступив у володіння вказаним майном, і на даний час являється його власником як добросовісний набувач.

Просить визнати за ним право власності на житловий будинок, що розташований в с. Нересниця по вул. Франка, 178, Тячівського району за набувальною давністю.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 позов підтримали посилаючись на викладені в письмовій позовній заяві обставини. Представник позивача додатково пояснив, що дійсно був заповіт, але як виявилося після смерті ОСОБА_5 ніхто не звертався про оформлення спадщини. Ще при житті за її згодою ОСОБА_1 почав користуватися цим майном та залив там фундамент. А заповіт свідчить про те що і батько мав намір щоб майно перейшло у власність ОСОБА_1. Проживав там з 2009 року, але користувався ще при житті бабусі, яка померла у 2004 році. . Просять позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, так як згідно до поданої письмової заяви просив розглянути справу у його відсутності,проти позову не заперечує, а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні проти позову не заперечив. На продовження розгляду справи не з'явився,а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Представник Нересницької сільської ради в судове засідання не зявився, так як згідно до поданої письмової заяви просив розглянути справу й його відсутності, проти позову не заперечив, а тому суд в порядку ст.169 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Третя особа ОСОБА_4 і її представник ОСОБА_8 в судовому засіданні проти позову заперечили. Третя особа ОСОБА_4 пояснила, що проживала з батьком позивача ОСОБА_1 в фактичних глюбних відносинах з 1998 року, а шлюб зареєстрували у 2013 році. Вона разом з чоловіком доглядалли за його матір'ю ОСОБА_5, а коли їй потрібна допомога, то забрали її до себе і декілька років вона у них проживала. Після її смерті у 2004 році вони продовжували користуватися цим дворогосподарством, обробляли присадибну ділянку, косили. Ще при житті ОСОБА_5 у 2004 році позивач мав намір на частині цієї ділянки побудувати житло і бабуся з чоловіком дозволили йому побудувати там фундамент у 2004 році. В 2009 році приїхала вся родина ОСОБА_1 і упродовж 2010 року вони проживали за цією адресою, обробляли земельну ділянку. В 2011 році вони всі поїхали в Чехію і більше туди не поверталися. Вона ж з чоловіком продовжувала користуватися цим дворогосподарством, обробляли земельну ділянку. В 2013 році помер її чоловік і позивач, який являється його сином, заборонив їй використовувати це дворогосподарством, а дав дозвіл користуватися ним сусідці ОСОБА_9. Проти позову заперечує тому, що як дружина батька позивача також претендує на це майно як на спадщину. Просить в задоволенні позову відмовити.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що бабуся позивача ОСОБА_5 при житті була власником дворогосподарства, що розташоване в с.Нересниця по вул.. І.Франка, 156, Тячівського району. Зазначене нерухоме майно в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстроване, а значиться зареєстрованим по погосподарському обліку Нересницької сільської ради. За дворогосподарством також закріплена земельна ділянка площею 0.19 га.( а.с.12, 39-42).

01.12.2004 року ОСОБА_5 померла і після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, в тому числі і спірне дворогоспорарство(а.с.8).

Разом з цим після її смерті спадкова справа не відкрита, що стверджується письмовим повідомленням Тячівської держнотконтори від 20 грудня 2016 року за №1022( а.с. 36).

Позивач ОСОБА_1 є онуком ОСОБА_5( а.с.4, 11).

Третя особа ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1, який є сином ОСОБА_5 і батьком позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 ( а.с.4, 11, 71, 72).

23 березня 2013 року помер ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджується даними його свідоцтва про смерть ( а.с.10), залишивши заповіт на свого сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2, який є позивачем по справі( а.с.74).

Третя особа ОСОБА_4 як дружина спадкодавця і відповідно спадкоємець першої черги прийняла спадщину , подавши в нотаріальному порядку заяву про прийняття спадщини ( а.с.73).

Будь яких даних, які б свідчили про прийняття спадщини позивачем як після смерті бабусі, так і після смерті батька , матеріали справи не містять.

Свідок ОСОБА_9, яка являється сусідкою покійної ОСОБА_5, в судовому засіданні пояснила , що спірний будинок належав бабусі позивача ОСОБА_5. Після її смерті там деякий час проживав позивач ОСОБА_1 з сім'єю, а пізніше за будинком доглядав її син ОСОБА_1, тобто батько позивача.Потім вони переїхали проживати в с.Вонігово і з того часу там ніхто не живе. Однак він інколи приїжджає та доглядає за будинком. При житті бабуся говорила , що дворогосподарством має належати її онукові ОСОБА_1.

Аналогічні показання дала в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 і додатково пояснила, що ще при житті ОСОБА_5 молодший ОСОБА_1 зробив на частині тієї земельної ділянки фундамент.

Згідно ч. 1 ст. 15 та ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Статтею 11 цього ж Кодексу передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно до ст. 344 ч. 1 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України, а згідно до ч. 4 цієї ж статті право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Нересницької сільської ради від 29.12.2016 року за № 483 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 проживав в ІНФОРМАЦІЯ_4 з 2009 по 2011 рік після смерті бабусі, яка померла в 2004 році, згідно акту обстеження депутата сільської ради (а.с 37,38).

У п.6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України у своїй постанові №5 від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю слід враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Відповідно до ст.ст. 60, 61 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншимиособами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази, відповідно до ст..ст. 58, 59 ЦПК України, повинні бути належними і допустимими.

З наданих сторонами і досліджених в судовому засіданні доказів не встановлено, що позивач упродовж визначеного ст.344 ЦК України строку відкрито і безперервно володів спірним майном. Крім цього, на дане майно претендує інша особа як спадкоємець.

Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача щодо визнання за ним права власності на спірне майно обраним ним способом захисну- за набувальною давністю, в даному випадку до задоволення не підлягають, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати в частині сплати судового збору покласти на позивача.

За таких обставин, керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 169, 209-215 ЦПК України, на підставі ст.ст., 6, 15, 16, 344 ЦК України, суд,

У Х В А Л И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Нересницької сільської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, де третя особа без заявлення самостійних вимог ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення , а особами , які брали участь у справі , але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення , протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий: М.М.Розман