Справа № 464/6367/14 Головуючий у 1 інстанції: Чорна С.З.
Провадження № 22-ц/783/1676/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої - судді Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта - ОСОБА_2, представника апелянта - ОСОБА_3, представника позивача - ОСОБА_4, третьої особи - ОСОБА_5, представника третьої особи - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 грудня 2016 року у справі за позовом Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_7, з участю третіх осіб: Львівського комунального підприємства «Дністер», ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про демонтаж самочинної прибудови, -

в с т а н о в и л а:

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов'язати відповідачів демонтувати самочинну прибудову до будинку № 44-А на вул. Довгій у м. Львові розміром 4.0 м. х 2.0 м. та фундамент розміром 5.0 м. х 3.0 м. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідачі здійснили самочинну прибудову до будинку № 44-А по вул. Довга в м. Львові. Згідно припису інспекції ДАБК у Львівській області від 07.02.2011 року, який виданий ОСОБА_2 на реконструкцію житлового будинку і у результаті перевірки встановлено порушення, а саме розпочато реконструкцію житлового будинку з прибудовами за адресою м. Львів, вул. Довга, 44-А без погодженої та затвердженої належним чином проектної документації. Інспекцією ДАБК у Львівській області 07.02.2011 р. складено протокол про порушення ч. 3 ст. 96 КУпАП ОСОБА_2, а саме про те, що остапння розпочала реконструкцію житлового будинку з прибудовами, та 08.02.2011 р. винесено постанову, якою її притягнуто до адміністративної відповідальності. 18.03.2014 року на засіданні міжвідомчої комісії Сихівської районної адміністрації було розглянуто звернення ЛКП «Дністер» про самочинну реконструкцію з прибудовами житлового будинку та вирішено, що вона підлягає демонтажу, оскільки прибудову розміром 4.0 м. х 2.0 м. та фундамент розміром 5.0 м. х 3.0 м. збудовано співвласниками будинку без документів на землекористування, погодженої проектної документації та дозволу органу місцевого самоврядування. На підставі висновку міжвідомчої комісії, представлених ЛКП «Дністер» документів, головою Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради 07.05.2014 року винесено розпорядження за №188 «Про самочинне будівництво на вул. Довгій, 44-А», яким зобовязано ОСОБА_2 та ОСОБА_7 демонтувати самочинно збудовану прибудову. Всупереч наведеному в розпорядженні відповідачі в добровільному порядку не демонтували самочинно збудовану прибудову, що стверджується відповідним актом ЛКП «Дністер», на попередження ОСОБА_2 та ОСОБА_7 не реагують.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 13 грудня 2016 року позов Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради задоволено.

Зобовязано ОСОБА_2, ОСОБА_7 демонтувати самочинну добудову до будинку № 44 «а» на вул. Довгій у м. Львові розміром 4,0 м. х 2,0 м та фундамент розміром 5,0 м. х 3,0 м.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 грудня 2016 року оскаржила відповідач ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що рішення ухвалене з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, а саме обставин, якими обгрунтовувалися заперечення проти позову, з порушенням норм процесуального права, а тому таке підлягає скасуванню. Вказує, що розглянувши спір у порядку цивільного судочинства, суд першої інстанції, залишив поза увагою, що позивач - Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради звернувся до суду як субєкт владних повноважень на виконання владних управлінських функцій зі здійснення контролю у звязку з порушенням вимог законодавства з питань будівництва, містобудування та архітектури, та не перевірив, що відносини між сторонами є публічно-правовими й зазначений спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, передбаченому КАС України.

Також звертає увагу на те, що на час розгляду даної справи у відповідачів була у власності земельна ділянка із відповідним цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), останніми з дотриманням вимог чинного законодавства подано Декларацію про початок виконання будівельних робіт з реконструкції, що відповідно, спростовує висновки суду про самочинність будівництва та підставність задоволення позовних вимог.

Просить скасувати рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 грудня 2016 року та закрити провадження у даній справі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, які з»явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суду України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Згідно із ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на усі правовідносини, що виникають у державі, а за ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за положеннями КАС України (ст. 17) чи ГПК України (ст. ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідні розяснення також містяться у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», де, з-поміж іншого, вказано, що суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших, є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, субєктний склад такого спору (однією із сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Зважаючи на викладене колегія судді не приймає до уваги доводи апелянта про те зазначений спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, передбаченому КАС України, оскільки із позовних вимог вбачається, що наявний спір про право цивільне і за суб»єктним складом такого спору відповідачами є фізичні особи.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ст. 4 ЦПК України, суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Спірні правовідносини регулює ст. 376 ЦК України , відповідно до якої житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони були збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм та правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Доказуванню підлягають обставини передбачені ст. 376 ЦК України, а відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею ст. 61 цього Кодексу.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі здійснили самочинну добудову розміром 4, 0 м. х 2, 0 м. та фундамент розміром 5, 0 м. х 3, 0 м. до житлового будинку по вул. Довгій, 44 - А в м. Львові, без належних документів: дозволу на будівництво, належно затвердженого проекту на реконструкцію (прибудову, надбудову), дозволу на виконання будівельних, робіт, та на земельній ділянці не відведеній для цієї мети, межі якої не визначені.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, з огляду на наступне.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в ч. 1 ст. 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети: 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник має право виконувати будівельні роботи після реєстрації органом державного архітектурно - будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт щодо обєктів будівництва, що належать до І-ІІІ категорії складності.

Згідно із ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобовязати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобовязана відшкодувати витрати, повязані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відсутність відповідної експертизи у разі необхідності її проведення може бути підставою для відмови в позові, при цьому факт відхилення від проекту та порушення будівельних норм і правил має довести особа, яка пред'явила позов про знесення самочинного будівництва (ч. 7 ст. 376 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до п.22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Вимоги відповідного органу державної влади або місцевого самоврядування про проведення перебудови можуть бути заявлені як при проведенні будівництва, так і внаслідок перебудови. Під істотним порушенням будівельних норм і правил належить розуміти недодержання архітектурних, санітарних,екологічних, протипожежних а інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність.

Судом встановлено, що 02 липня 2014 року відповідачами було набуто у спільну сумісну власність земельну ділянку, площею 0, 0732 га, що розташована за адресою: м. Львів, вул. Довга, 44 А, кадастровий номер: :02:005:0281, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно індексний № 23694249, виданий 02.07.2014р. Реєстраційною службою Львівського міського управління юстиції.

04 червня 2015 року Управлінням архітектури Департаменту містобудування погоджено Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на вул. Довгій, 44-А у м. Львові.

03 серпня 2015 року відповідачем подано в Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області Декларацію про початок виконання будівельних робіт «Реконструкція з розширенням житлового будинку на вул. Довгій, 44-А у м. Львові за рахунок прибудови та надбудови» .

Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 27.11.2015 р., розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради № 188 від 07.05.2014 р. «Про самочинне будівництво на вул. Довгій, 44-А» скасовано.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що реконструкція проводилась відповідачами на земельні ділянці із відповідним цільовим призначення, належній їм на праві власності; відповідачами було отримано Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки та зареєстровано Декларацію про початок виконання будівельних робіт.

Тобто, не враховано відсутність ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості може бути визначений самочинним та, відповідно, безпідставності застосування такий крайній захід, як знесення.

Докази про проведення будівництва на ділянці, яка не відведена для цієї мети, істотного порушення будівельних норм і правил, що полягають у недодержанні архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність», «Про регулювання містобудівної діяльності», а також зміну окремих конструктивних елементів будинку та будівлі, що впливає на їх міцність і безпечність, в матеріалах справи відсутні.

В той же час колегія судді не приймає до уваги доводи апелянта про те зазначений спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, передбаченому КАС України, оскільки згідно із ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на усі правовідносини, що виникають у державі, а за ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за положеннями КАС України (ст. 17) чи ГПК України (ст. ст. 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

Відповідні розяснення також містяться у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», де, з-поміж іншого, вказано, що суди мають виходити з того, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших, є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, субєктний склад такого спору (однією із сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене при неповному зясуванні судом обставин, що мають значення для справи і з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 307 ч. 1 п. 2, 309 ч.1 п.4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 13 грудня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_7, з участю третіх осіб: Львівського комунального підприємства «Дністер», ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 про демонтаж самочинної прибудови - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді : Бойко С.М.

ОСОБА_11