Справа № 456/1272/17
Провадження № 2/456/1168/2017
РІШЕННЯ

іменем України

12 червня 2017 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого - судді Гулкевича О. В. ,

при секретарі Кулешник С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи - Служби у справах дітей Стрийської міської ради Львівської області про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітній дитині без згоди батька,

в с т а н о в и в :

позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на оформлення документів пов'язаних із перетинанням України документів для виїзду за кордон неповнолітньої дочки ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1. народження та неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2. народження та дозволити тимчасовий виїзд за межі України неповнолітніх дітей без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 у Республіку Болгарія, Грецію, Чорногорію, Туреччину строком до 60 днів перебування у період з 01.06.2017р. по 31.08.2017р. в супроводі матері ОСОБА_1

В обґрунтування позову покликалась на те, що з 19.07.2003р. по 11.06.2010р. перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають двох дітей неповнолітніх дітей - дочку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3. народження та сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2. народження. Рішенням суду, яким розірваний шлюб, визначено, що діти проживатимуть з позивачкою.

З часу розірвання шлюбу відповідач чинить їй перешкоди у вихованні та догляді за дітьми, не сплачував вчасно аліменти, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 28 350,00 грн. з приводу цього вона зверталась до органів ДВС та у поліцію з метою притягнення відповідача до кримінальної відповідальності за ст.164 КК України. Лише після цього відповідач сплати заборгованість по аліментах.

11.04.2017р. вона просила відповідача надати нотаріально засвідчений дозвіл для виготовлення документів на тимчасовий виїзд за кордон дітям та для виїзду за кордон без його згоди. Однак ОСОБА_2 в категоричній формі їй відмовив, незважаючи на те, що у 2014 та в 2015 роках такі дозволи надавав.

Влітку 2017р. позивачка вирішила відвезти дітей на відпочинок та оздоровлення в Республіку Болгарія, Грецію, Чорногорію, Туреччину. Однак, у зв'язку з відмовою відповідача надати дозвіл може втратити можливість це зробити.

В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, пояснила, що має намід разом з дітьми під час літніх канікул поїхати на відпочинок у Республіку Болгарія, а вже звідті-ля здійснити короткочасні екскурсійні поїздки у Грецію, Чорногорію, Туреччину.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав, пояснив що готовий добровільно надати таку згоду, але позивачка до нього не зверталася. Заперечив проти стягнення з нього судового збору у випадку задоволення позову.

Відповідно до ст.11, ч.2 ст.31, ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачами позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Вимогами ст.ст.11,60 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені.

Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Відповідно до частин 7,8 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

У відповідності ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 рокудержави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 згаданої Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст.18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування.

У проголошеній Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року «Декларації прав дитини" (принцип 6) вказано, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції Організації Об'єднаних Націй «Про права дитини» прийнятої резолюцію 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.2 ст.10 зазначеної «Конвенції», держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Окрім цього, відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про засади внутрішньої і зовнішньої політики», однією з основних засад зовнішньої політики є забезпечення інтеграції України в європейський політичний, економічний, правовий простір з метою набуття членства в Європейському Союзі.

Відповідно до абзацу 1 передмови до Програми інтеграції України до Європейського Союзу, схваленої Указом Президента № 1072/2000 14.09.2000, «Пріоритетність співробітництва України з Європейським Союзом (ЄС) та його окремими державами-членами пов'язана з тим, що це угруповання буде визначати напрями економічного прогресу та політичну стабільність в регіоні у довгостроковій перспективі».

З наведеного випливає презумпція права дитини на вільний виїзд за кордон в супроводі матері, особливо до держав - членів Європейського Союзу.

У ст.141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини.

Згідно ч.2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Як вбачається із свідоцтв про народження серія НОМЕР_1 від 04.05.2006р. та НОМЕР_2 від 21.07.2004р. сторони - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2. народження і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1. народження.

Діти проживають з матір'ю - позивачкою.

Згідно із ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України від 27 січня 1995 року № 57.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в'їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно ч.3 ст.22 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус» та п.4 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 року №152 паспорт громадянина України для виїзду за кордон оформляється особам, які не досягли шістнадцятирічного віку, на чотири роки, а особам, які досягли шістнадцятирічного віку, - на 10 років.

Пунктом 7 Порядку визначено, що оформлення та видача паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16-річного віку здійснюються - на підставі заяви-анкети одного з батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників або інших законних представників. У разі відсутності другого з батьків під час подання документів така заява подається нотаріально засвідченою. Якщо батьки не перебувають у шлюбі, оформлення та видача паспорта для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа.

У відповідності до п.2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, перетинання громадянами України державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю, якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну: паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно з пунктів 3 та 4 Правил - виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

В даному випадку, суд вважає цілком очевидним, що виїзд за кордон неповнолітніх дітей для відпочинку та оздоровлення буде відповідати інтересам дитини та буде доцільним.

Оцінюючи в сукупності вищевикладені фактичні обставини, положення закону, виходячи з інтересів дитини, приймаючи до уваги визнання відповідачем позову, яке несуперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що уточнені збільшені ппозовні вимоги підлягають до часткового задоволення з мотивів викладених вище.

Відповідно до ст..88 ЦПК України судові витрати - 640 грн. сплаченого судового збору, згідно квитанції №19 від 03.05.2017р. слід стягнути з відповідача на користь позивачки.

Керуючись ст.ст.10,60,209,212-215,218 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

позов задовольнити. Надати дозвіл на оформлення всіх пов'язаних із перетинанням державного кодону України документів для виїзду за кордон та в'їзду до іноземної країни неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4. народження та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5. народження без згоди батька ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6. народження, а також дозволити тимчасовий виїзд за межі України- до Республіки Болгарія, Греції, Чорногорії, Туреччини неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4. народження та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5. народження у супроводі матері - ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7. народження без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_6. народження на період з 12.06.2017р. по 31.08.2017р.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 640 (шістсот сорок) грн. судових витрат.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області через Стрийський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а у разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий-суддя О. В. Гулкевич