АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1192/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 21 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

представника позивача ОСОБА_6

відповідача ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним та про поновлення права власності на квартиру,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_8 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним та про поновлення права власності на квартиру, мотивуючи свої вимоги тим, що 02.08.1980 року він зареєстрував з відповідачкою шлюб, який 27.11.1996 року між ними було розірвано. За період шлюбу сторони придбали на підставі договору купівлі-продажу, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу сторони добровільно поділили нерухоме майно виділивши кожному у власність 1/2 вищевказаної квартири і ОСОБА_8 залишився проживати в даній квартирі. Однак, в той період він почав постійно зловживати спиртними напоями, вів не гідний для людини спосіб життя. Колишня дружина, боялася, що він помре, запропонувала оформити договір довічного утримання.

Позивач стверджує, що на час укладення договору дарування частини квартири він перебував в стані алкогольного спяніння, і на пропозицію колишньої дружини він згодився, але згодом дізнався, що між сторонами було укладено договір дарування, а не договір довічного утримання.

У звязку з чим ОСОБА_8 просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 укладений 18.07.2003 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 Поновити за позивачем право власності на квартиру шляхом визнання за ОСОБА_8 право власності на ? квартири.

Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права і просить скасувати рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2017 року і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції повністю відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним та про поновлення права власності на квартиру, суд першої інстанції прийшов до висновку, що при укладанні договору дарування було дотримано всіх вимог чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Встановлено, що 02.08.1980 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 було зареєстровано шлюб. За період шлюбу сторони придбали на підставі договору купівлі-продажу, однокімнатну квартиру АДРЕСА_1. 27.11.1996 року шлюб між сторонами було розірвано та поділено добровільно квартиру по ? кожному з подружжя.

Відповідно до свідоцтва про право власності ОСОБА_8 та ОСОБА_7 належало по ? частині квартири по вул. Героїв Дніпра в м. Каневі.

18.07.2003 року сторони: ОСОБА_8І (далі даруватель) та ОСОБА_7 (обдарована) уклали договір дарування, який був посвідчений державним нотаріусом Канівської держаної нотаріальної контори ОСОБА_9 та зареєстровано в реєстрі за №1347 18.07.2003 року, за яким ОСОБА_8 подарував належну йому ? частину однокімнатної квартири ОСОБА_7

Згідно ст. 243 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який діяв на час вчинення договору дарування, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Станом на липень 2003 року ОСОБА_8 та ОСОБА_7 проживали разом в однокімнатній квартирі АДРЕСА_2, частина якої була предметом дарування. Тому ОСОБА_8 передав подароване нерухоме майно, а ОСОБА_7 прийняла його в дар, так як проживали разом в даній квартирі. Чинним законодавством не передбачалось передачу дарувальником обдарованому нерухомого майна, що є предметом дарування, за окремим актом прийому-передачі.

ОСОБА_8 в 2016 році звернувся до суду з позовом до ОСОБА_7 про визнання договору дарування недійсним та поновлення його права власності на частину квартири, посилаючись на те, що на час укладення договору дарування частини квартири він перебував в стані алкогольного спяніння та вважав що він укладає не договір дарування, а договір довічного утримання.

Відповідно до пунктів 4 та 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.

Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання будь якої взаємної вигоди.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що позивач під час укладення ним спірного договору розумів його зміст на безоплатну передачу у власність відповідачки частини квартири, яка є його житлом, укладаючи спірний договір, він розумів правову природу правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між ним та відповідачкою, оскільки він не був особою що потребує утримання. На момент укладення договору дарування позивач мав вік 47 років, був працездатною особою, не мав хронічних чи інших тяжких захворювань, які б давали підстави для його утримання. Даний факт визнає, як позивач так і відповідачка.

Згідно з частинами першою - третьої, п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Такий правовий висновок відносно недійсності правочину по підставам статті 229 ЦК України зроблено ВС України у справі за N 6-2953цс15.

Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", чинної на час виникнення правовідносин між сторонами, при вирішенні питання про визнання угоди недійсною судові необхідно враховувати, що недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 27 ЦПК засобами доказування, якщо інше не передбачено законом. Однак ціна та інші істотні умови угоди, укладеної в простій письмовій чи нотаріальній формі, не можуть бути встановленими на підставі показань свідків, крім випадків кримінальнокараних діянь.

За положеннями ст. 243 ЦК УРСР, чинного на час укладення оспорюваного договору, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Недійсність угоди може бути підтверджена будь-якими з передбачених ст. 57 ЦПК України засобами доказування, якщо інше не передбачено законом.

Частинами 2, 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вірно врахував, що оспорюваний договір дарування нерухомого майна укладено у письмовій формі та нотаріально посвідчено. Будь-які письмові докази на спростування умов нотаріально посвідченого договору в матеріалах справи відсутні.

Доводи апелянта про його зловживання спиртними напоями в період укладення договору не підтверджено відповідними медичними документами, а твердження про що ОСОБА_8 не знав, що перехід права власності відбувся з моменту вчинення правочину спростовано квитанціями на субсидію, які отримував сам ОСОБА_8 починаючи з 2011 року, в яких зазначено що він не являється співвласником квартири. Доводи апелянта відносно його помилки щодо природи правочину, прав та обовязків сторін в правочині зроблені виключно на припущеннях, на яких не може ґрунтуватись судове рішення. ОСОБА_7 прийняла дар, так як проживала в квартирі, крім цього за заявою самого ОСОБА_8 особовий рахунок по квартирі був переоформлений на одного власника квартири ОСОБА_7

Інші доводи апелянта також перевірені судом апеляційної інстанції та також визнані безпідставними.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2017 року - відхилити, а рішення рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції порядку протягом двадцяти днів починаючи з часу її проголошення.

Головуючий :

Судді :