Номер провадження: 22-ц/785/65/17
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Журавльов О. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Журавльова О.Г.,

суддів: Комлевої О.С., Кравця Ю.І.,

при секретарі Колмакові В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2, яка діє як законний представник своїх малолітніх дітей та неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - товариство з обмеженою відповідальністю «Славутич-95» про визнання правочинів недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2015 року,

встановила:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулась до суду з вказаним позовом, уточнивши який, просила: визнати недійсним договір іпотеки №7.6-39/І від 06 серпня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. на домоволодіння із надвірними спорудами, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 666,7 кв.м., що складається з житлового будинку літ. «А», житловою площею 251,5 кв.м., гаражу літ. «Б», огорожі літ. «1,3-5», басейну літ. «І,ІІІ», мостіння літ. «ІІ», розташованого на земельній ділянці площею 1775 кв.м., укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження предмета іпотеки, а саме зазначеного домоволодіння, визнати недійсним договір поруки №7.6.-39/П від 06 серпня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ».

Позов обґрунтовано тим, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №7.6-39 від 06.08.2008 року, укладений між ТОВ «Фірма «Славутич-95» в особі директора ОСОБА_6 та ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого став ПАТ «ПУМБ», між банком та позивачем укладено договір поруки № 7.6-39/П-1 та іпотечний договір №7.6-39/1 від 06.08.2008 року, предметом якого є домоволодіння АДРЕСА_2.

Однак, при укладенні зазначеного іпотечного договору приватному нотаріусу було надано недостовірну інформацію, а саме в довідці про склад сім'ї та реєстрацію в зазначеному домоволодінні не були вказані її неповнолітні діти. Також, в зазначених матеріалах не міститься дозвіл органу опіки та піклування на укладання договору іпотеки.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Зазначене рішення суду оскаржує в апеляційному порядку ОСОБА_2 через представника ОСОБА_9 В скарзі з посиланням на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права ставиться питання про скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_10 повторно в судове засідання не з'явилися. Про час та місце розгляду справи в апеляційному суді повідомлялися належним чином, в порядку передбаченому ч. 5 ст. 76 ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах позовних вимог, доводів апеляційної скарги та заперечень на неї, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Судом правильно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що 06 серпня 2008 року між ЗАТ «ПУМБ», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ» та ТОВ фірма «Славутич-95» був укладений кредитний договір №7.6-39 з додатковими угодами до нього №1 від 09 вересня 2008 року, №2 від 25 вересня 2008 року, №3 від 03 листопада 2008 року, відповідно до якого ЗАТ «ПУМБ» зобов'язався надати ТОВ Фірмі «Славутич - 95» кредит в розмірі 2 600 000 доларів США.

Для забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором між ОСОБА_2 та ЗАТ «ПУМБ» було укладено договір поруки №7.6-39/П -1від 06 серпня 2008 року та договір іпотеки №7.6 - 39/І, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала в іпотеку нерухоме майно - домоволодіння з надвірними спорудами, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 загальною площею 665,7 кв.м. та земельну ділянку з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель», загальною площею 0,1775 га., що розташована за адресою: АДРЕСА_2 кадастровий номер НОМЕР_1.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком.

Відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Окремим видом застави є іпотека - застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 2 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п 2.1 вказаного іпотечного договору у забезпечення вимог іпотекодержателя за кредитним договором, іпотекодавець надає іпотекодержателю в іпотеку майно, опис якого наведено нижче: домоволодіння з надвірними спорудами, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що в цілому складається з житлового будинку літ. «А», житловою площею 251, 5 кв.м., загальною площею 665,7 кв.м., гаражу літ. «Б», огорожі літ. «1,3-5», басейну літ. «І,ІІІ», мостіння літ. «ІІ», розташованого на земельній ділянці площею 1775 кв.м., що належить іпотекодавцю на праві особистої приватної власності; земельна ділянка, площею 0,1775 га, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

З іпотечного договору вбачається, що при укладанні договору ОСОБА_2 особисто підтвердила той факт, що за адресою місцезнаходження нерухомості, що передається в іпотеку, не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати Іпотекодавець, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають права користування нерухомістю.

Також пунктом 4.9 вказаного договору іпотеки підтверджується, що підписанням цього договору іпотекодавець засвідчує те, що йому добре відомі та зрозумілі всі положення договору, з якого випливає основне зобов'язання.

Відповідно до ст. 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв'язку із посвідченням вищевказаного договору приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Федорченко Т.М. було накладено заборону відчуження зазначеного у договорі іпотеки майна, а саме: домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, та земельної ділянка, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, що зареєстрована в реєстрі за №4730 та 4731.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Враховуючи, що між сторонами було укладено вищезазначений іпотечний договір, та договір поруки, сторони дійшли згоди щодо істотних умов договору, дотримались принципу свободи договору (ст. 627 ЦК України) та принципу волевиявлення учасника правочину, що визначений ч. 3 ст. 203 ЦК України та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору.

Посилання апеляційної скарги на те, що на момент укладення між сторонами договору іпотеки та поруки в домоволодінні, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 були зареєстровані та проживали її неповнолітні діти: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, на підтвердження чого надала акти гр. ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_14., що завірені головою органу самоорганізації населення мікрорайону «10 Станція Великого Фонтану у місті Одесі» від 04 вересня 2013 року, а відтак для укладення вказаного договору, у відповідності з вимогами закону, необхідно було отримання дозволу органу опіки та піклування, чого зроблено не було, що свідчить про нікчемність укладених договорів є необґрунтованими з огляду на наступне.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зокрема, ч. 6 ст. 203 ЦК України встановлює, що правочин, який вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних дітей.

Згідно ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб, а загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст. 215 цього кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Статтею 224 ЦК України визначено, що правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (ст. 41 цього Кодексу), є нікчемним.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

У п. 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь - які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно житлових приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин, вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону.

Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо житлового приміщення.

Згідно зі ст. 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування житловим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 10.02.2016 у справі №6-3005цс15, яка є обов'язковою для застосуванню судами, при вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», необхідно в кожному конкретному випадку: 1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання; 2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору; 3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Частиною 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

За змістом цієї статті право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Відповідно до ч. 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

ОСОБА_2 при підписанні договору іпотеки, були надані документи нотаріусу, з яких не вбачається, що малолітні користувались вищевказаним домоволодінням, також позивач не надала нотаріусу відомостей чи будь-яких документів про реєстрацію в спірному будинку малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2.

З листа Приморської РА ОМР від 30.09.2008 року за №Р-2011/2, вбачається, що ОСОБА_2 було відмовлено у отриманні дозволу органу опіки та піклування на укладання іпотечного договору домоволодіння з надвірними спорудами, що належить їй на праві власності та розташоване за адресою АДРЕСА_2, оскільки райадміністрацією було встановлено, що неповнолітні діти ОСОБА_2 не є власниками зазначеного домоволодіння та не зареєстровані за адресою домоволодіння, а відтак вирішення зазначеного питання не віднесено до компетенції райадміністрації.

На момент укладання іпотечного договору позивач ОСОБА_2 була зареєстрована за іншою адресою, ніж предмет іпотеки, а саме АДРЕСА_1, що підтверджується копією паспорту позивача серії НОМЕР_2, виданого Приморським РУ УМВС України в Одеській області 12.03.2001 року, а відповідно до положень ч.ч. 3,4 ст. 29 ЦК України, неповнолітні діти позивачки на момент укладання оскаржуваного договору, повинні були проживати та бути зареєстровані за тією ж адресою, що її батьки або один із них, в даному випаду за адресою проживання ОСОБА_2

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про нотаріат», нотаріус не несе відповідальності у разі, якщо особа, яка звернулася до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії: подала неправдиву інформацію щодо будь-якого питання, пов'язаного із вчиненням нотаріальної дії; подала недійсні та/або підроблені документи; не заявила про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватися нотаріальна дія, за вчинення якої звернулася особа.

Згідно ст. 55 Закону України «Про нотаріат», угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється.

З матеріалів справи та наданих нотаріусом документів, копії яких зберігаються в справі нотаріуса вбачається, що при укладенні іпотечного договору сторонами було надано всі передбачені законом документи, з яких не вбачалось право володіння або право користування домоволодінням неповнолітніми дітьми, а від так, окрім позивача, ні банк, ні нотаріус, не могли знати про можливу реєстрацію у будинку малолітніх дітей.

З довідки №603, виданої 19 червня 2013 року головою ОСНМ «10 Станція Великого Фонтану у місті Одесі», вбачається, що ОСОБА_2 разом зі своїми малолітніми дітьми ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 були зареєстровані за адресою місцезнаходження предмету іпотеки лише 28 квітня 2009 року, тобто після укладання оспорюваних договорів.

Таким чином, на час укладення іпотечного договору у нотаріуса не було жодних підстав для отримання згоди органу опіки та піклування на його укладення, оскільки відомості про наявність права користування будинком малолітніми дітьми були відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону України «Про нотаріат» та п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Отже, правових підстав для визнання цього правочину недійсним (ст. ст. 203, 215 ЦК України) не має.

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови ОСОБА_2 у задоволенні позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав апелянта є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. 213-214 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.

Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з роз'ясненнями викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Наявність чи відсутність наведених обставин та можливість встановлення відповідних фактів суд вирішує відповідно до положень ст. ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, за якими сторони при вирішенні справи зобов'язані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ч. 1 п. 1 ст. 307 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307 ч.1 п.1, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів безпосередньо до суду касаційної інстанції з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.Г.Журавльов

Судді

О.С.Комлева

Ю.І.Кравець