У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 вересня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 21 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 21 серпня 2008 року між нею та публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») укладено кредитний договір, за яким вона отримала 17 тис. грн, заборгованість за договором становить 10 471 грн 56 коп.

21 листопада 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис, яким з неї на користь банку стягнуто 10 471 грн 56 коп. заборгованості за кредитним договором від 21 серпня 2008 року за період з 21 серпня 2008 року до 30 вересня 2015 року та 1 700 грн витрат, пов'язаних з вчиненням виконавчого напису.

ОСОБА_3 вважала, що вказаний виконавчий напис вчинено з порушенням вимог чинного законодавства України, а саме ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, спірний виконавчий напис вчинено за відсутності безспірності вимоги.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила суд визнати виконавчий напис нотаріуса від 21 листопада 2015 року таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 13 жовтня 2016 рокупозов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис, вчинений 21 листопада 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М., за яким з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 21 серпня 2008 року за період з 21 серпня 2008 року до 30 вересня 2015 року в розмірі 10 471 грн 56 коп. та витрати, пов'язані з вчиненням виконавчого напису в розмірі 1 700 грн.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 21 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що на момент вчинення спірного виконавчого напису в суді вже існував спір щодо розміру заборгованості за кредитним договором за період з 21 серпня 2008 року до 31 березня 2011 року, тому вимога до боржника не була безспірною.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_3, виходив із того, що для вчинення виконавчого напису банк надав нотаріусу всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості за кредитним договором. Крім того, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна, тому що суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 21 серпня 2008 року міжПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого останняотримала кредит у розмірі 17 тис. грн зі сплатою 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом.

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 1 лютого 2012року з неї на користь банку стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 688 грн 80 коп. Рішення набуло законної сили і звернуто до примусового виконання. Постановоюдержавного виконавця від 26 липня 2012 рокувиконавче провадження закінчено у зв'язку з виконанням судового рішення у повному обсязі.

Згідно зі ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем і за умови що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Таким чином, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст. 18 ЦК України, ст. 87 Закону України «Про нотаріат»).

Пунктом 1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса про стягнення заборгованості за нотаріально посвідченою угодою, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно, подаються, зокрема, документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

Отже, безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком, нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року № 6-158цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

У пп. 3.1., 3.2. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем;

за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.

Проте апеляційний суд не врахував, що на час звернення відповідача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису в суді вже розглядалась справа про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором від 21 серпня 2008 року.

При цьому заочне рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 1 лютого 2012 року виконано у повному обсязі 26 липня 2012 року, а виконавчий напис вчинено нотаріусом 21 листопада 2015 року, тобто з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»).

Таким чином, суд апеляційної інстанції у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин, належним чином не дослідив надані банком докази безспірності заборгованості за кредитним договором, чи не порушено строк позовної даності, не звернув уваги на те, що з дня виникнення права вимоги минуло більше трьох років та дійшов передчасного висновку про відмову в позові.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, щов силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 21 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

С.Ф. Хопта

С.П.Штелик