СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/2007/15-ц

пр. № 2/759/75/17

18 травня 2017 року м. Київ

Святошинський районний суд міста Києва в складі

головуючого-судді Войтенко Ю.В.

за участі секретаря Самчик І.М.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 про вселення в квартиру, визначення порядку користування жилим приміщенням, усунення перешкод і розпорядження майном,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 про вселення в квартиру, визначення порядку користування жилим приміщенням, усунення перешкод і розпорядження майном та просив вселити його до квартири. АДРЕСА_1; встановити порядок користування спірною квартирою, виділивши йому в користування кімнату площею 11,4 кв. м; зобов'язати відповідачів припинити дії, які порушують право, шляхом усунення перешкоди у користуванні і розпорядженні майном та надавати йому вільний доступ до квартири. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є власником 1/4 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 23.01.2015р.

Обґрунтовує позов тим, що згідно із свідоцтвом про придбання майна з прилюдних торгів від 23.01.2015р. він є власником ? частини квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_4 не може потрапити до належної йому квартири в силу дій відповідачів. Оскільки відповідачі не надають можливості позивачу потрапити до квартири, а позивач має бажання проживати у своїй власності він звернувся до суду для захисту своїх прав.

В судовому засіданні 16.01.2017 року позивач позовні вимоги підтримав, просив задовольнити в повному обсязі, в подальшому подав заяву про здійснення розгляду справи у його відсутності.

Відповідач ОСОБА_5, відповідач ОСОБА_6 в судові засідання не з'являлись, про розгляд справи повідомлялись належним чином подали заяви про розгляд вказаної цивільної справи у їх відсутність (а.с. 25, 27,189-191, 208, 214, 220-221).

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог категорично заперечувала, зазначила, що, наразі нею оскаржуються результати електронних торгів з підстав допущення грубих порушень чинного законодавства при їх проведенні. Звертала увагу суду на те, що житлова площа квартири, часткою якої володіє позивач не співпадає з жилою площею, зазначеною в технічному паспорті на квартиру, що підтверджує відмінність між вказаними квартирами. Окрім того, відповідач наголошувала на недоведеності наявності перешкод, які начебто вчиняє вона чи інші відповідачі по відношенню до позивача.

Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, оглянувши матеріали судової справи, дійшов до таких висновків.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, у т.ч. самостійно обирати спосіб захисту свого права.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3,4 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а також сприяти особам, які беруть участь у справі у здійсненні ними їхніх прав. Тобто, процесуальний закон покладає на суд обов'язок сприяти сторонам у здійсненні ними їх прав, а не вчиняти дій, спрямованих на реалізацію ними їх прав, зокрема, в обранні ними способу захисту своїх прав.

Судовим розглядом встановлено, що згідно із свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів від 23.01.2015р. позивач є власником ? частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.31).

При цьому, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 02.03.1998 року квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної сумісної власності гр. ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_6 в рівних долях (а.с. 28).

Відповідно до технічного паспорта квартира АДРЕСА_1 зареєстрованої на праві спільної сумісної власності на підставі «Свідоцтва про право на житло» за НОМЕР_1 розташована на 8 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 3 кімнат жилою площею 41,6 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 17,4 кв.м., 2-а кімната- 12,8 кв.м., 3-я кімната -11,4 кв.м., кухня площею 8,0 кв.м., ванної кімнати 2,7 кв.м., вбиральні 1,2 кв.м., коридору 1,3 кв.м. Квартира обладнана балконом 6,2 кв.м. Загальна площа квартири 64,8 кв.м (а.с. 29-30).

Згідно з свідоцтвом про придбання майна з прилюдних торгів (аукціону) ОСОБА_4 належить на праві власності майно, що скошлається з ? частини квартири номер АДРЕСА_1 (а.с. 31).

Відповідно до рішення Святошинського районного суду м. Києва від 29 січня 2013 року в задоволенні основного позову ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання права порушеним, правочину недійсним та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину відмовлено. Позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_4 про визнання права власності та припинення дії що порушують право власності залишено без задоволення. Ухвалу Святошинського районного суд м. Києва від 02 листопада 2012 року про забезпечення позову шляхом накладення арешту на ? частину квартири АДРЕСА_1 у вигляді заборони вчинення будь-які дії пов'язані з відчуженням вказаної частини квартири скасовано (а.с. 33-41). Ухвалою апеляційного суд м. Києва від 28 травня 2013 року апеляційні карги ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 відхилено. Рішення Святошинського районного суд м. Києва від 29 січня 2013 року залишено без змін (а.с. 42-44). Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року апеляційна скарга ОСОБА_4 задоволена. Ухвалу Святошинського апеляційного суд м. Києва від 18 червня 2015 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суд першої інстанції (а.с. 86).

В порядку ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того, ст. 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

В судовому засіданні підтвердилось, що позивач не проживає у вказаній квартирі, хоча і є власником частини квартири АДРЕСА_1, зазначаючи про перешкоди у його вселенні з боку відповідачів.

Відповідно до вимог ст. 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Також у статті 41 Конституції України вказано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Наполягаючи на задоволенні позову позивач пояснив, що він немає доступу до квартири, відповідачі відмовляються добровільно пустити його до спірної квартири, а тому він позбавлений можливості користуватись своєю власністю на власний розсуд. Крім того, відповідач відмовляється в добровільному порядку визначити порядок користування спірним майном.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, паданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи той факт, що в спірній квартирі частки співласників не виділені в натурі, суд вважає за необхідне вселити позивача в спірну квартиру як співвласника.

Згідно зі ст. 358 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Пунктом 14 Постанови Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Згідно копії технічного паспорту квартира паспорта квартира АДРЕСА_1 розташована на 8 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 3 кімнат, у тому числі 1-а кімната - 17,4 кв.м., 2-а кімната- 12,8 кв.м., 3-я кімната -11,4 кв.м., кухня площею 8,0 кв.м., ванної кімнати 2,7 кв.м., вбиральні 1,2 кв.м., коридору 1,3 кв.м. Квартира обладнана балконом 6,2 кв.м. Загальна площа квартири 64,8 кв.м (а.с. 29-30). Відповідно до свідоцтва про право власності, житлова площа вказаної квартири дорівнює 42,2 кв.м.

Враховуючи той факт, що позивачу належить 1/4 частин квартири, тому йому має бути виділено жилої площі розміром 10,55 кв.м. Водночас, позивач просить суд виділити в користування кімнату площею 11.4 кв.м.

Відповідач категорично заперечувала проти такого розподілу, з підстави порушення прав відповідачів при такому розподілі.

За таких обставин, суд вважає неможливим встановити порядок користування житловими приміщенням, за варіантом, запропонованим позивачем, оскільки такий порядок користування буде порушувати прав сторін, відповідно, в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідачів припинити дії, які порушують право, шляхом усунення перешкоди у користуванні і розпорядженні майном та надавання позивачу вільного доступу до квартири, слід зазначити про таке.

Як роз'яснено в пункті 33 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положеннястатті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. З огляду на те, що суд дійшов до висновку про задоволення позовної вимоги про вселення, фактично, порушене право позивача вже було відновлено, про інші випадки порушення права позивача, в позовній заяві не зазначено, відповідно, вказані вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 358, 383, 391 Цивільного кодексу України, ст. 155 Житлового кодексу України, постановою Пленуму ВС України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», ст. ст. 10, 58, 60, 88, 208, 209, 212- 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_2 про вселення в квартиру, визначення порядку користування жилим приміщенням, усунення перешкод і розпорядження майном - задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_4 до квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва шляхом подання через Святошинський районний суд м. Києва апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення, а у разі, якщо рішення було проголошено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Ю.В. Войтенко