УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Ситнк О.М.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_3, заінтересована особа - Центральний відділ державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції, на дії державного виконавця, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії Центрального ВДВС ММУЮ, вимоги якої уточнив під час розгляду скарги та просив визнати неправомірними дії суб'єкта оскарження зі звернення стягнення на предмет іпотеки - квартири АДРЕСА_1. Також просив визнати неправомірними дії державного виконавця щодо складання акта про проведення прилюдних торгів.

В обґрунтування скарги заявник вказував, що державним виконавцем перевищено свої службові повноваження, оскільки він самостійно змінив спосіб виконання виконавчого документа, здійснивши стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно без відповідного рішення суду про звернення стягнення на предмет ікотеки. Також заявник посилався на проведення торгів з порушеннями вимог чинного законодавства, оскільки переможець не сплатила належні платежі.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2015 року в задоволенні скарги відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2015 року ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2015 року в частині визнання неправомірними дій Центрального відділу ДВС Миколаївського міського управління юстиції зі складання акта від 19 серпня 2013 року про проведення прилюдних торгів та визнання вказаного акта незаконним скасовано, провадження у справі в цій частині заявлених вимог закрито.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права, та постановити ухвалу про задоволення його скарги.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

У червні 2016 року ОСОБА_3 та його представник за довіреністю ОСОБА_4 звернулися до суду із заявою про відкликання касаційної скарги на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2015 року, оскільки питання поставлене в касаційній скарзі вирішено в межах іншого позову. Також ними ставиться питання про повернення суми сплаченого за касаційну скаргу судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 330 ЦПК України особа, яка подала касаційну скаргу, має право відкликати її до початку розгляду справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у вказаній справі 04 грудня 2015 року відкрито касаційне провадження, а 16 березня 2016 року колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України проведено попередній розгляд цієї справи та призначено справу до розгляду, то в задоволенні вказаної заяви слід відмовити.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні заявленої скарги, суд першої інстанції вказував на необґрунтованість доводів скарги.

Апеляційний суд, частково закриваючи провадження у справі, зазначав про те, що такі вимоги вже були предметом судового розгляду, однак суд першої інстанції на вказане уваги не звернув.

Установлено, що 29 травня 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 073/2008, відповідно до умов якого ОСОБА_3 отримав у кредит 32 тис. доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % річних строком до 29 травня 2018 року для придбання двокімнатної квартири, розташованої за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 43,84 кв. м, житловою площею 35 кв. м.

29 травня 2008 року між тими ж сторонами на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором було укладено іпотечний договір, за яким ОСОБА_3 як іпотекодавець передав ВАТ «ВТБ Банк» як іпотекодержателю в іпотеку квартиру АДРЕСА_1. Договір посвідчено нотаріально. Згідно з інформаційною довідкою з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на вказану квартиру накладено обтяження - заборона на нерухоме майно, підстава обтяження - договір іпотеки. Єдиним іпотекодержателем вказаного нерухомого майна є ПАТ «ВТБ Банк».

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 21 грудня 2010 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 14 квітня 2011 року, стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВТБ Банк» прострочену заборгованість за кредитом у сумі 18 159,19 грн, поточну заборгованість за кредитом у розмірі 228892,30 грн, 3 % річних у сумі 3 611,87 грн, прострочену заборгованість за процентами в розмірі 26 780,27 грн, поточнузаборгованістьза процентами в сумі 2 978,32 грн, а також судові витрати у розмірі по 889,52 грн з кожного.

25 травня 2011 року за вказаним судовим рішенням видано виконавчий лист, на підставі якого та відповідно до заяви стягувача 27 липня 2012 року старшим державним виконавцем Центрального відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а 01 жовтня 2012 року - про арешт усього належного боржнику ОСОБА_3 майна й оголошення заборони на його відчуження.

30 листопада 2012 року державним виконавцем складено акт опису й арешту майна, зокрема квартири АДРЕСА_1.

19 серпня 2013 року державним виконавцем складено акт про проведення прилюдних торгівз продажу вказаної квартири, який затверджено в.о. начальника Центрального відділу ДВС.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, стягнення заборгованості з боржника відбулося у зв'язку з невиконанням ним зобов'язання за кредитним договором, в забезпечення якого було передано в іпотеку майно - двокімнатну квартиру спільного заселення АДРЕСА_1, яка стала об'єктом продажу на прилюдних торгах.

Прилюдні торги з реалізації арештованого майна - предмета іпотеки проводяться з дотриманням Закону України «Про іпотеку», враховуючи наступне.

За положеннями частин 1 і 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов'язки суб'єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Главою 4 цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до ч. 1 ст. 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стаття 44 цього Закону передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Отже, за змістом указаної норми підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без наявності відповідного рішення, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця (боржника) на користь іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо: 1) справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства; 2) набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі у зв'язку з відмовою позивача від позову або укладенням мирової угоди сторін, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав; 3) позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом; 4) сторони уклали мирову угоду і вона визнана судом; 5) є рішення третейського суду, прийняте в межах його компетенції, з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, за винятком випадків, коли суд відмовив у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду або повернув справу на новий розгляд до третейського суду, який ухвалив рішення, але розгляд справи у тому самому третейському суді виявився неможливим; 6) померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва; 7) ліквідовано юридичну особу, яка була однією із сторін у справі.

Таким чином, перелік підстав для закриття провадження у справі, визначений у ст. 205 ЦПК України, є вичерпним. Закриття провадження в справі виключає можливість повторного порушення в суді тотожної справи.

Для застосування вказаної підстави закриття провадження у справі необхідна наявність водночас трьох складових, а саме: тотожних сторін спору, тотожного предмета позову, тотожної підстави позову.

Апеляційним судом установлено, що 27 січня 2014 року Центральним районним судом м. Миколаєва скарга ОСОБА_3 була розглянута та прийнято рішення про її часткове задоволення: визнано неправомірними дії державного виконавця щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1. В решті вимог скарги, а саме щодо визнання неправомірними дій державного виконавця щодо складання акта від 19 серпня 2013 року про проведення прилюдних торгів та його скасуваннявідмовлено.

Зазначена ухвала суду першої інстанції за апеляційної скаргою Центрального відділу ДВС ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 23 квітня 2014 року була скасована в частині визнання неправомірними дій державного виконавця щодо звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 і в цій частині повернута до суду першої інстанції на новий розгляд. В іншій частині ухвала суду першої інстанції залишена без змін.

Встановивши тотожність сторін спору, предмета спору та підстав, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі в частині визнання неправомірними дій державного виконавця щодо складання актавід 19 серпня 2013 року про проведення прилюдних торгів та визнання цього актанезаконним.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Обставини справи досліджено повно, зібраним доказам надана оцінка.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права при його ухваленні, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування судових рішень, та в основному зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновком судів по їх оцінці, тому колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 330, 334, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

В задоволенні заяви ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 про відкликання касаційної скарги та повернення судового збору відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2015 року, що в частині залишена без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2015 року, та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 26 жовтня 2015 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак