Ухвала

іменем україни

24 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Іваненко Ю.Г., Леванчука А.О.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про припинення договору поруки та іпотечного договору, за касаційною скаргою уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» КадироваВладислава Володимировича на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просило солідарно стягнути із ОСОБА_4, ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 25 травня 2007 року № 0050/0507/71-141 у розмірі 3 264 423 грн 81 коп.; у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення із ОСОБА_5, ОСОБА_6 на предмет іпотеки - нерухоме майно, а саме: квартиру № 14, загальною площею 129,60 кв. м, жилою площею 89,6 кв. м, що розташована в будинку АДРЕСА_2, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження.

У грудні 2015 року, заперечуючи проти позову, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду із зустрічним позовом, в якому просили припинити дію договору поруки від 25 травня 2007 року № 0050/0507/71-141-Р-14, визнати припиненим іпотечний договір від 25 травня 2007 року № 0050/0507/71/-141-Z-85.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором від 25 травня 2007 року № 0050/0507/71-141 в розмірі 3 264 423 грн 81 коп.

У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 25 травня 2007 року № 0050/0507/71-141, що станом на 19 листопада 2014 року складає 3 264 423 грн 81 коп., з яких: 2 951 286 грн 49 коп. - заборгованість за кредитом, 313 137 грн 31 коп. - заборгованість за процентами, звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру № 14, загальною площею 129,60 кв. м, жилою площею 89,6 кв. м, що розташована у будинку АДРЕСА_2, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ПАТ «Дельта Банк» про припинення договору поруки та іпотечного договору задоволено частково.

Визнано поруку такою, що припинена, за договором поруки від 25 травня 2007 року № 0050/0507/71-141-Р-14, що укладений між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4

В іншій частині зустрічні позовні вимоги залишено без задоволення.

Вирішено питання про судові витрати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 березня 2016 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Змінено рішення суду першої інстанції в частині вирішення питання щодо судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадиров В.В. просить скасувати рішення судів першої й апеляційної інстанцій на направити справу на новий розгляд до суду першої (апеляційної) інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Проте рішення суду апеляційної інстанції не відповідає у повному обсязі зазначеним нормам процесуального права.

Задовольняючи первісний позов, суд першої інстанції виходив із того, що позичальник не виконав взятих за кредитним договором зобов'язань, що призвело до утворення заборгованості; інші відповідачі як майнові поручителі зобов'язувалися перед банком відповідати за належне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, тому суд дійшов висновку про доведеність та обґрунтованість первісних позовних вимог, та наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки - вищевказану квартиру, яка належить відповідачам на праві власності, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Задовольняючи частково зустрічний позов, суд виходив із того, що згідно з наданими відповідачами доказами 03 серпня 2009 року Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») направило відповідачам повідомлення про зміну умов договору у частині строку виконання зобов'язання, зазначивши, що строк виконання зобов'язання настає на десятий календарний день з 03 серпня 2009 року, тобто 13 серпня 2009 року, і відповідачі зобов'язані погасити заборгованість (т. 1, а. с. 191).

При цьому суд установив, що в договорі поруки від 25 травня 2007 року № 0050/0507/71-141-Р-14, укладеному між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк») та ОСОБА_4, не встановлено строку, після якого порука припиняється, у зв'язку з чим вважав, що умова договору поруки (п. 10 договору поруки) про його дію до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

За таких обставин суд дійшов висновку, що оскільки строк виконання основного зобов'язання було змінено на 13 серпня 2009 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав у частині пред'явлення вимог до поручителя, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише 28 січня 2015 року, а тому визнав поруку ОСОБА_4 такою, що припинена.

Також суд дійшов висновку про відсутність підстав для припинення дії іпотечного договору, оскільки під час розгляду справи не встановлено підстав для припинення дії кредитного договору.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором й ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні первісного позову, апеляційний суд вважав, що суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог з огляду на те, що предметом іпотеки є квартира, а не її частина, а банк не просив звернути стягнення на належну ОСОБА_3 та ОСОБА_4 частку предмета іпотеки, таким чином, суд не уточнив у позивача позовних вимог, враховуючи також положення ст. 366 ЦК України.

Зокрема, апеляційний суд зазначив, що у позовній заяві позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які є майновими поручителя, у той час як згідно зі змістом іпотечного договору відповідно до вищевказаного свідоцтва предметом іпотеки є лише 44/100 частини квартири, які належать у рівних частках ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, і згідно з довідкою-характеристикою Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна від 26 квітня 2007 року № 1243817, 44/100 ідеальної частини складаються з двох кімнат загальною площею 56,93 кв. м, житловою площею 39,20 кв. м. При цьому установив, що ОСОБА_3 належать 56/100 частини в цій квартирі на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, посвідченого 25 травня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального Глушко Л.В., а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 належать по 11/100 частини у вказаній квартирі.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції у частині вирішення зустрічного позову, апеляційний суд погодився із висновками суду про наявність підстав вважати припиненою поруку та відсутність підстав для припинення іпотечного договору.

Зокрема, у частині зустрічних позовних вимог про визнання припиненим іпотечного договору апеляційний суд додатково зазначив, що відсутні підстави, передбачені ст. 17 Закону України «Про іпотеку», для припинення іпотеки, оскільки не припинилося основне зобов'язання.

Однак із вказаними висновками у частині вирішення первісного позову ПАТ «Дельта Банк» не можна погодитися повністю виходячи з наступного.

Завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України).

Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Аналогічні положення містяться у ч. 1 ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Судом установлено, що 25 травня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 0050/0507/71-141, за умовами якого останній отримав кредит у сумі 170 тис. доларів США на строк по 25 травня 2032 року включно та зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі.

Відповідно до п. 1.3 договору позичальник зобов'язався сплачувати банку проценти за користування кредитом у розмірі 13 % річних за перший рік користування кредитом, а через рік після видачі кредиту встановлюється відсоткова ставка за користування кредитом у розмірі 16 % річних. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладенні цього договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладення додаткового правочину до цього договору, у випадку і у порядку, встановленому п. 6.1.2 цього договору.

Згідно з п. 1.4 договору кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків за договором купівлі-продажу між позичальником та ОСОБА_9 із метою придбання 56/100 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 129,60 кв. м, жилою площею 89,6 кв. м.

До зазначеного договору між цими ж сторонами укладено додаток № 1 від 25 травня 2007 року, що включає в себе графік погашення заборгованості та договір про внесення змін та доповнень № б/н від 30 травня 2011 року, згідно з яким внесено зміни у п. п. 1.3, 3.1.1, 3.1.5, 3.1.7, 3.1.12 та доповнено п. 7.3 цього договору.

Також до кредитного договору між сторонами було укладено договір про внесення змін та доповнень від 30 травня 2011 року № 1, відповідно до якого внесено зміни щодо простроченої заборгованості за кредитом, що складає 158 647,00 доларів США, розмір простроченої заборгованості за процентами за кредитним договором складає 40 774,83 доларів США, строкова заборгованість за процентами відсутня, загальна сума строковової заборгованості - 199 421,83 доларів США, та змінено строк користування кредитом, а саме до 25 травня 2037 року включно.

25 травня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 0050/0507/71-141-Р-14, за умовами якого поручитель зобов'язався перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих позичальнику згідно з кредитним договором від 25 травня 2007 року № 0050/0507/71-141, у сумі 170 тис. доларів США

Відповідно до п. 2 договору поруки поручитель несе солідарну відповідальність із позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобов'язання усім належним йому майном та грошовими коштами.

Відповідальність поручителя за цим договором обмежується сумою кредиту, визначеною згідно з основним зобов'язанням, нарахованими процентами, пенями, комісіями та іншими платежами, передбаченими основним зобов'язанням (п. 3 договору поруки).

Згідно із п. 4 договору поруки у разі невиконання позичальником умов основного зобов'язання в строк поручитель погашає суму кредиту, нараховані проценти та штрафні санкції за несвоєчасне повернення позичальником коштів, наданих в межах основного зобов'язання, та процентів за користування кредитом за першою вимогою банку протягом 10 календарних днів з дня отримання поручителем надісланої банком письмової заяви про невиконання позичальником своїх зобов'язань, передбачених основним зобов'язанням, надісланою банком за адресою, зазначеною у реквізитах поручителя в цьому договорі.

Відповідно до п. 10 договору поруки цей договір набуває чинності з моменту його підписання. Сторони, керуючись ч. 4 ст. 559 ЦК України, встановили, що строком припинення поруки, встановленої цим договором, є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків, передбачених основним зобов'язанням.

До вказаного договору поруки між ПАТ «Сведбанк» (правонаступник - АКБ «ТАС-Комерцбанк») та ОСОБА_4, ОСОБА_3 укладено договір про внесення змін та доповнень від 30 травня 2011 року № 1, відповідно до якого внесено зміни до п. 1 договору поруки, згідно з яким поручитель зобов'язується перед банком відповідати за виконання зобов'язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту згідно з кредитним договором від 25 травня 2007 року № 0050/0507/71-141 у сумі 199 421,83 доларів США, у тому числі зміненої згідно з договором про внесення змін та доповнень від 30 травня 2011 року № 1 строком до 25 травня 2037 року процентної ставки у розмірі 16 % річних за їх використання.

Крім того, установлено, що 25 травня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 укладено іпотечний договір № 0050/0507/71-141-Z на забезпечення належного виконання позичальником-іпотекодавцем вимог іпотекодержателя, що випливають (та/або випливатимуть) із кредитного договору від 25 травня 2007 року № 0050/0507/71-141, а також всіх додаткових угод, що будуть укладені до нього, у тому числі щодо суми зобов'язань, строків їх виконання, розміру процентів та інших умов.

Таким чином, на забезпечення виконання основного зобов'язання іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю належне на праві власності майно - вищевказану квартиру.

Згідно з п. 2 іпотечного договору предмет іпотеки належить іпотекодавцям наступним чином: 44/100 частини у рівних частках належать ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6 згідно зі свідоцтвом про право власності на житло, виданим відділом приватизації державного житлового фонду Шевченківської районної державної адміністрації 02 серпня 1996 року на підставі розпорядження від 01 серпня 1996 року № 15276 та зареєстрованим у Київському міському бюро технічної інвентаризації 12 серпня 1996 року за № 4250, а 56/100 частини належать ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, посвідченого 25 травня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Глушко Л.В. за реєстром № 1026 та зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів 25 травня 2007 року, реєстраційний № 2110663.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги та додаток № 1 до нього, згідно з яким ПАТ «Сведбанк» відступило право вимоги ПАТ «Дельта Банк» за кредитним договором від 25 травня 2007 року № 0050/0507/71-141 з кінцевим терміном погашення кредиту до 25 травня 2032 року, боржник - ОСОБА_3, на загальну суму грошового зобов'язання за цим договором у розмірі 199 421,83 доларів США.

Унаслідок порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором станом на 19 листопада 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 3 264 423 грн 81 коп., із яких: тіло кредиту - 2 951 286 грн 49 коп.; проценти - 313 137 грн 31 коп.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором позичальник періодично сплачував проценти за користування кредитом та заборгованість за кредитом і останній платіж був сплачений у липні 2015 року.

Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Крім того, згідно зі ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину, вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, якщо презумпція правомірності договору не спростована (у справі, що переглядається, у зв'язку зі скасуванням судового рішення), усі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Установлено, що строк дії договору на час звернення кредитора до суду не сплинув, основне зобов'язання боржник не виконав.

З огляду на це, а також з урахуванням того, що за іпотечним договором № 0050/0507/71-141-Z, укладеним 25 травня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_6, тобто всіма співвласниками квартири, на забезпечення належного виконання позичальником взятих за кредитним договором зобов'язань, іпотекодавці передали в іпотеку банку належне їм на праві власності майно - вищевказану квартиру, як цілісний об'єкт нерухомості, в апеляційного суду не було підстав для відмови в задоволенні первісного позову по суті заявлених позовних вимог та посилатися при цьому на ст. 366 ЦК України.

Таким чином, усупереч вимогам ст. ст. 212-215, 303, 304 ЦПК України апеляційний суд порушив норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, у достатньому обсязі не перевірив законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції по суті вирішеного спору, що в свою чергу призвело до неправильного вирішення справи.

Під час нового розгляду справи апеляційний суд повинен врахувати наступне.

Згідно з правовими позиціями Верховного Суду України, викладеними, зокрема у постанові від 21 грудня 2016 року № 6-2839цс16, відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Стаття 41 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Так само ч. 8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, установлює, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, ЗаконУкраїни «Про іпотеку» визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі специфічні правила для здійснення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

З огляду на вищенаведене нормою ч. 1 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено перелік компонентів, які є обов'язковими для вказівки судом у рішенні про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації, в тому числі й реалізації на прилюдних торгах. При цьому, виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, в розумінні норми ст. 39 Закону України «Про іпотеку», суд повинен установити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на прилюдних торгах, тобто чітко визначити ціну предмета в грошовому вираженні, зазначивши її в рішенні.

Рішення апеляційного суду у частині зустрічного позову є законним та обґрунтованим, висновки суду у цій частині відповідають вимогам матеріального та процесуального права і побудовані на всебічно з'ясованих обставинах справи, тому в цій частині рішення підлягає залишенню без змін. Доводи касаційної скарги щодо відсутності підстав вважати припиненною поруку є помилковими та спростовуються матеріалами справи й установленими судом обставинами справи.

Разом із тим колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що безпідставними є доводи касаційної скарги щодо застосування ст. ст. 33, 35, 36, 37, 39, 41 Закону України «Про іпотеку» та що в даному випадку банк звернувся із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності, адже такі доводи не підтверджені матеріалами справи, згідно з якими у позовній заяві позивач просив, зокрема, звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру № 14, загальною площею 129,60 кв. м, жилою площею 89,6 кв. м, що розташована в будинку АДРЕСА_2, саме шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження; під час розгляду справи й до ухвалення судом першої інстанції рішення у справі позивач не подавав заяви про уточнення позовних вимог.

Виходячи з викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково, а ухвалене у справі рішення суду апеляційної інстанції у частині вирішення первісного позову ПАТ «Дельта Банк» - скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року у частині первісного позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду м. Києва від 20 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: Ю.Г. Іваненко

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.В.Ступак