Справа № 357/582/17
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
14 червня 2017 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Бондаренко О. В. ,

при секретарі Кривенко О. С.,

Бондаренко Н.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 цивільну справу за позовом Квартирно експлуатаційного відділу м. Біла Церква до ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням -

В С Т А Н О В И В :
Позивач звернувся до суду з даним позовом 23.01.2017 року мотивуючи тим, що вони є державною установою, яка створена Міністерством оборони України з метою здійснення квартирно-експлуатаційного забезпечення військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій, що дислокуються в межах її відповідальності. Одним з основних їх завдань є організація забезпечення військових частин, установ та організацій, дислокованих у межах їх відповідальності, казармено-житловим фондом, комунальними спорудами, обладнанням, земельними ділянками та майном квартирно-експлуатаційної служби. Згідно акту прийому-передачі казармено-житлового фонду, комунальних споруд та обладнання, квартирного майна, палива та території гуртожитку по АДРЕСА_1 на балансі позивача перебуває гуртожиток у якому в кімнаті 411 зареєстрована відповідача з неповнолітньою дитиною. На підставі ордеру на житлове приміщення № 72 від 30.08.2001 року виданого третій особі ОСОБА_3 (з сім`єю: дружина ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ), ними було зайнято кім. АДРЕСА_2 . Після одруження відповідача з третьою особою ОСОБА_3 26.02.2013 року відповідач та її неповнолітній син були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідач та її неповнолітній син раніше в гуртожитку ніколи не проживали та наразі також не проживають, що підтверджується актом № 3 від 18.11.2016 року. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 , шлюб між третьою особою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 розірвано 12.08.2016 року. В зв`язку з тим, що мирним шляхом вирішити спір не можливо, то позивач просить в судовому порядку визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_3 , судові витрати покласти на відповідача.

Представник позивача за довіреністю ОСОБА_6 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, та пояснила, що вона разом з ОСОБА_3 зареєструвала шлюб 25.03.2008 року, в лютому 2013 року він зареєстрував її з сином в гуртожитку і вони разом сплачували кошти за комунальні послуги. Шлюб було розірвано 16.08.2016 року, але в кімнаті вона разом з сином проживала з 2013 року по 2016 рік, перестала проживати лише в період листопада чи грудня 2016 року і по даний час не проживає, її особисті речі залишились в кімнаті, а саме: меблі, рушники, одяг її і сина. На даний час вона має намір одружитись з ОСОБА_3 повторно. Іншого місця проживання та житла, яке належить їй на праві власності не має. На засідання призначене 14.06.2017 року відповідач не з`явилась, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, на адресу суду надійшла заява, відповідно до якої відповідач просить приєднати до матеріалів справи копію довідки про реєстрацію місця проживання особи, яка підтверджує той факт, що вона з сином сама добровільно виписалась з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_3 , розгляд справи проводити без її участі.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, не заперечував проти задоволення позову та пояснив, що за його заявою відповідач та її малолітній син були зареєстровані в кімнаті 411, він проживає в даній кімнаті постійно, а відповідач з своїм сином там ніколи не проживала, відповідач лише інколи приходила до нього в гості, в серпні 2016 року розлучились. Особисті речі в кімнаті відповідачки є, це меблі, які вони купували під час шлюбу за спільні кошти, але він не заперечує, що вона ці меблі забрала собі. В 2015 році він змінив замок до дверей, у відповідача не було особистих ключів від кімнати і раніше, вона ніколи їх не просила. Відповідач разом зі своїм сином постійно проживали і проживають з її батьками.

Представник третьої особи Служби у справах дітей за довіреністю Степаненко Леся Вікторівна в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що враховуючи, що відповідач разом з сином були зареєстровані без порушення закону, а відповідно до закону за заявою 3-ої особи. Також, просила суд врахувати, що на даний час відповідач не одружена і у відповідності до ст.ст. 121, 125 ЖК України, не може бути виписана, як одинока особа.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, третьої особи ОСОБА_3 , представника Служби у справах дітей, пояснення свідків: ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України).

Ст. 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців ( а.с. 4), Квартирно експлуатаційний відділ м. Біла Церква, зареєстрований, як юридична особа 20.07.2001 року та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно акту приймання-передачі казармено житлового фонду, комунальних споруд та обладнання, квартирного майна, палива та території гуртожитку по АДРЕСА_1 від 28.08.2009 року ( а.с. 6) та відповідно до листа Виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 06.06.2016 року № 1904/1-13 жилий будинок (гуртожиток), що знаходить за адресою: АДРЕСА_4 , перебуває на балансі Квартирно експлуатаційний відділ м. Біла Церква.

На підстав ордеру № 72 від 30.08.2001 року (а.с. 8) виданого прапорщику ОСОБА_3 з сім`єю, яка складається з: дружини ОСОБА_4 та сина ОСОБА_5 , і на підставі даного ордеру ними було зайнято кім. АДРЕСА_2 .

Після одруження ОСОБА_3 з ОСОБА_1 , за заявою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується карткою реєстрації (а.с. 10).

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 (а.с. 9) шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було розірвано 12.08.2016 року, про що Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області було складено відповідний актовий запис № 156.

Відповідно до акту № 3 від 18.11.2016 року (а.с. 11), складеного в присутності сусідів ОСОБА_9 (кімната 412-б), ОСОБА_7 ( кімната 414), ОСОБА_8 (кімната 512) та наймача кімнати № НОМЕР_3 ОСОБА_3 , в кімнаті № 411 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_1 , на даний час не проживає та не проживала ОСОБА_1 з сином.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій.

Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Розглядаючи справи цієї категорії, суди повинні враховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону, а також ураховувати, що внаслідок виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення у зв`язку з переміщенням по службі одного із подружжя, пов`язаним з переїздом в іншу місцевість, без забезпечення житлом, порушується право цих осіб і членів їхніх сімей на житло.

Відповідач у даній справі заперечень проти позову з належними та допустимим доказами до суду не надала.

Відповідач ОСОБА_1 надала до суду заяву в якій зазначила, що вона разом з сином знялась з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , в підтвердження даного факту приєднала до матеріалів справи копію довідки про реєстрацію місця проживання особи.

Відповідно до довідки про місце реєстрації місця проживання особи (а.с. 47), ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 з 13.06.2017 року по теперішній час., тобто підтвердження того, що ОСОБА_1 , також знялась з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3 , до суду надано не було.

Представник Служби у справах дітей в своїх запереченнях проти позову зазначила, що вони проти зняття з реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , відповідача разом з сином, оскільки вона на даний час не одружена і є одинокою особою, однак суд не може погодитись з даним твердженням з наступних підстав.

Відповідно до наданих до суду доказів, показів свідків відповідач разом з сином в кімнаті 411 не проживала та не проживає на даний час, тобто її право на житло ніхто не порушує.

Відповідно до абз. 4 п. 5.10 Наказу МО України від 30.11.2011 року «Про затвердження Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 січня 2012 р. за N 24/20337 ( далі Інструкція), особа, яка звільнена з військової служби і має вислугу менше ніж 10 років у календарному обчисленні, підлягає виселенню з гуртожитку з усіма членами сім`ї, які з нею проживають, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Підлягають виселенню з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення особи, які самоправно зайняли жилу площу, і колишні члени сім`ї військовослужбовця чи працівника, які проживають у ньому після розірвання шлюбу, у двомісячний строк з дня розірвання шлюбу, а також особи, які підпадають під підстави, передбачені статтею 116 Житлового кодексу Української РСР.

Відповідно до п. 5.1 Інструкції, гуртожитки призначені для тимчасового проживання курсантів (слухачів) і військовослужбовців рядового, сержантського, старшинського і офіцерського складу, які проходять військову службу за контрактом і перебувають у шлюбі, під час навчання у військових навчальних закладах МО України або проходження ними військової служби.

Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети житлові будинки, казарми та інші будівлі, які мають бути зареєстровані у виконавчому комітеті сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад або районній державній адміністрації.

У гуртожитках можуть розміщуватися працівники ЗС України на період роботи за умови відсутності в них місця проживання та інші особи, які прибули у військову частину на визначений термін для виконання службових завдань.

Розміщення таких осіб у кімнатах разом з особами, які проживають в гуртожитках на підставі спеціальних ордерів, забороняється.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Однак, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 не являється батьком ОСОБА_2 і не має перед ним обов`язку забезпечення житлом. Також, в зв`язку з тим, що відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_2 знятий з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3 , суд в даній частині відмовляє в задоволенні позову, оскільки в даній частині спір вирішено мирним шляхом.

Відповідно до стаття 71 ЖК УРСР, встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст.72 ЖК УРСР).

В постанові Верховного Суду України від 04.11.2015 року по справі № 6-1166цс15 висловлено правову позицію стосовно того, що оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК УРСР.

З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами частини першої статті 71 ЖК УРСР щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення).

За положеннями ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов`язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

А тому, враховуючи приписи наведених правових норм та виходячи з обов`язковості вказаної вище правової позиції Верховного Суду України, суд вважає за можливе застосувати до спірних правовідносин положення ст.ст. 71,72 ЖК України.

В п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року /зі змінами/ «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Як встановлено судом відповідач разом з сином, була зареєстрована в кімнаті АДРЕСА_2 в установленому законом порядку на законних підставах, тривалий час більше шести місяців без поважних причин не користувалась цим житлом, участі в оплаті за комунальні послуги не приймала, належних та безспірних доказів того, що їй чинилися перешкоди у користуванні цим житлом, до суду надано не було.

Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 втратила право на користування спірним житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, прийняте рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати складаються з судового збору, який позивач сплатив при подачі позову до суду, тому, з відповідача на користь позивача стягуються кошти в розмірі 689 грн. 00 коп. пропорційно задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 55, 124 Конституції України, ст.ст. 71,72 ЖК УРСР, ст.ст. 15, 29, 319, 391, 402 ЦК України, ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» , ст. 3, 10, 11, 57, 60, 88, 212-215, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :
Позов задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_3 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Квартирно експлуатаційного відділу м. Біла Церква судові витрати в розмірі 689,00 грн.

В решті вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Київської області через Білоцерківський міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О. В. Бондаренко