Справа № 206/5000/17
Провадження № 2/206/1258/17
14 грудня 2017 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська
головуючий суддя Маштак К.С.
секретаря Стахів О.О.
представника позивачів ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, треті особи: Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора, Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Дніпровська міська рада про визнання права власності у порядку набувальної давності, -
19.09.2017 представник позивачів ОСОБА_1 звернулась до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з даним позовом (а.с.1-4).
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначила, що 11.02.1999 між ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_3, що діяв від свого імені та від імені неповнолітного ОСОБА_4, ОСОБА_5, що діяв зі згоди батьків ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_6, було укладено договір міни нерухомого майна, згідно умов якого, позивачі отримали право власності на домоволодіння № 7 по вул. Окській у м. Дніпро, що належало ОСОБА_6 Даний договір було укладено на Придніпровській товарній біржі під № 47-НД/47-Н та зареєстрований 24.02.1999 Дніпропетровським КП ДМБТІ. 18.01.2006 співвласниця домоволодіння ОСОБА_7 померла. На момент її смерті вона була зареєстрована та проживала разом з єдиним спадкоємцем сином ОСОБА_3 та іншими позивачами за адресою: будинок № 7, вул. Окській у м. Дніпропетровську. ОСОБА_3 у передбачений законом шестимісячний строк подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після її смерті. 27.06.2015 державний нотаріус 8 ДДНК своєю постановою відмовила ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутній нотаріально посвідчений договір міни між сторонами. Для визнання укладеного договори міни дійсним, позивачі звертались з відповідною вимогою до суду, однак, у задоволенні позову останнім було відмовлено. В той же час, представник позивачів зазначила, що з 1998 року єдиними власниками даного володіння є виключно позивачі, більш ніж 18 років спірне домоволодіння знаходиться у постійному, відкритому та безперервному володіння позивачів: сплачуються комунальні послуги, обробляється земельна ділянка на якій розташований будинок, жодних претензій щодо володіння вказаним домоволодінням від інших осіб не надходило. На підставі вищевикладеного, та посилаючись на ст. ст. 328, 344, 1216, 1218, 1261, 1268 ЦК України, представник позивачів вважала можливим визнати право власності на спірне домоволодіння за набувальною давністю про що просила у позові.
Представник позивачів в судовому засіданні просила вимоги позовної заяви задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові.
Третя особа, 8 ДДНК, надала до канцелярії суду заяву, згідно якої просила розгляд справи здійснювати за відсутності представника (а.с.44).
Представник третіх осіб, а саме: відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та Дніпровської міської ради в судове засідання не зявився, надав письмові заперечення проти позовної заяви, просив відмовити в її задоволенні.
Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час, місце та дату розгляду справи була повідомлена належним чином. У справі є достатньо доказів для її вирішення, що у сукупності із вказаними вище обставинами дає суду підстави для застосування положень ч. 4 ст. 169, ст.ст. 224, 225 ЦПК України.
Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у судовому засіданні пояснили, що позивачі з 1999 року дійсно постійно проживають у спірному будинку, проводять там ремонти, та будівництво.
Вислухавши доводи та пояснення представника позивачів, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що 11.02.1999 між ОСОБА_6 та ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_3, що діяв від свого імені та від імені неповнолітнього ОСОБА_4, ОСОБА_5, що діяв зі згоди батьків ОСОБА_2, ОСОБА_3 було укладено договір міни нерухомого майна № 47-НД/47-Н, згідно умов якого, позивачі та ОСОБА_6 здійснили міну нерухомого майна, а саме: позивачам відходило домоволодіння № 7 по вул. Окській у м. Дніпро, а ОСОБА_6 квартира за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Немировича ДанченкоАДРЕСА_1 (а.с. 5-6).
Відповідно до реєстраційного посвідчення Дніпропетровського бюро технічної інвентаризації посвідчено, що домоволодіння №7 по вул. Окській в м. Дніпропетровську зареєстровано за ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підставі договору міни від 11.02.1999.
Відповідно свідоцтва про народження позивача ОСОБА_3 його матірю записана російською мовою "Амельченко Зоя Кирилловна" (а.с.14).
Згідно свідоцтва про смерть серії 1-КИ № 073935, 18.01.2006 ОСОБА_7 померла (а.с.16).
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.10.2006, спадкоємцем в цілому майна ОСОБА_7, яка померла 18.01.2006 є її син, ОСОБА_3, тобто один із позивачів. Спадкове майно, на яке в указаній частці видане це свідоцтво, складається з: земельної ділянки № 134, розташовано на території садівницького товариства «Полімер» Балівської сільської ради Дніпропетровського міського Ради народних депутатів (а.с.17).
В той же час, постановою державного нотаріуса Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори від 27.06.2015 ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Окська,7, після смерті матері ОСОБА_7, оскільки спадкоємець надав правовстановлюючий документ, а саме договір міни нерухомого майна за №47-НД/47-Н від 11.02.1999, який не був нотаріально посвідчений (а.с.13).
Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 02.02.2016, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.06.2016 в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Придніпровської товарної біржі, Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори про визнання договору міни нерухомого майна дійсним, визначення часток та визнання права власності на частки домоволодіння відмовлено (а.с.18-23).

Дане рішення мотивоване тим, що договір, який позивачі просили визнати дійсним не має ніякої юридичної сили та не тягне за собою будь-яких правових наслідків, з підстав недодержання нотаріальної форми.

Дані спірні правовідносини регулюються ЦК України.

Виходячи із приписів цивільного законодавства, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також, статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.

Так, позивачі просять визнати за ними право власності на підставі статті 344 ЦК України, згідно якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Згідно п. 9 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У зв'язку з цим слід зазначити, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий. Тобто, право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Окрім того, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння, а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

В той же час, добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність субєктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обовязків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом.

Так, судом установлено, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Придніпровської товарної біржі, Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори про визнання договору міни нерухомого майна дійсним, визначення часток та визнання права власності на частки домоволодіння відмовлено.

Дане рішення мотивоване тим, що договір, який позивачі просили визнати дійсним не має ніякої юридичної сили та не тягне за собою будь-яких правових наслідків, з підстав недодержання нотаріальної форми.

Крім того, як встановлено прийнятим рішенням, та вбачається безпосередньо із документів, долучених до матеріалів цивільної справи, спадкоємцем після ОСОБА_7 є її син ОСОБА_3

За правилами ч. 3 ст. 61 ЦПК України встановлені рішенням обставини не підлягають доказуванню.

Крім того, ухвалою від 17.02.2005 № 14-у/2005 Конституційний Суд України роз'яснив, що нотаріальне посвідчення договорів купівлі-продажу житлових будинків, у тому числі здійснених на біржових торгах, є обов'язковим. А виходячи з вимог ст. 227 Цивільного кодексу Української РСР такі договори підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги згідно з статтею 47 ЦК Української РСР тягне недійсність договору.

Таким чином, враховуючи той факт, що підставою для користування позивачами спірним майном, був укладений між ними та відповідачем договір, який хоч і є нікчемний, однак, за своїм змістом свідчить про те, що позивачі достеменно знали власника спірного майна, та здійснили на підставі такого договору обмін нерухомого майна, своєю суттю виключає можливість застосування у даному випадку приписів ст. 344 ЦК України, оскільки у даного майна був і є титульний власник - відповідач, та він був відомий позивачам.

За правилами ст. ст. 1216, 1218, 1220, 1223 ЦК України з моменту смерті особи до спадкоємців переходять права та обов'язки спадкодавця, які належали йому на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

В зв'язку із чим, суд, також, приходить до висновку що ОСОБА_3, який є спадкоємцем після смерті ОСОБА_7, яка користувалась спірним майном без належної на те підстави та неправомірно, оскільки нікчемним договір не створює жодних прав та обовязків, також не може набути права власності за набувальною давністю на спірне майно після смерті ОСОБА_7, оскільки на момент смерті спадкодавця, остання такого права не набула.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мав право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів.

Відповідно ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Судом розяснювалось положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з п. 6 Постанови Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 14 при ухваленні рішення, суд відповідно до ст. 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_11, треті особи: Восьма Дніпровська державна нотаріальна контора, Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Дніпровська міська рада про визнання права власності у порядку набувальної давності не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог судом має бути відмовлено, судові витрати понесені позивачем не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 328, 344, 1216, 1218, 1220, 1223 ЦК України, ст.ст. 3, 4 8, 10, 11, 18, 57-60, 61, 88, 169, 208, 209, 212-215, 218, 224, 225 ЦПК України,

ВИРІШИВ

В задоволенні позову - відмовити в повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя К.С. Маштак