АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/3021/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/753/К/17 суддя Рибакова В.В.
Категорія - 19 (І) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

21 березня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді: Зубакової В.П.

суддів: Барильської А.П., Митрофанової Л.В.

за участю секретаря: Чубіної А.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про визнання недійсним договору фінансового лізингу, стягнення суми.

Особи, які беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (надалі - ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО»), посилаючись на те, що 29 грудня 2015 року між ним (лізингоодержувачем) та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (лізингодавцем) укладено договір №002125 фінансового лізингу, згідно якого лізингодавець зобов'язався придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та умовах передбачених цим договором лізингу.

Предметом лізингу згідно даного договору є автомобіль TOYOTA RAV 4, вартість якого становить 33 992,09 доларів США, що дорівнювало 860 000,00 грн., який лізингодавець повинен був придбати та передати йому після авансового платежу.

29 грудня 2015 року позивач сплатив ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» грошові кошти у розмірі 86 000,00 грн., однак не отримав автомобіль на який розраховував.

Уважно ознайомившись з умовами договору за межами офісу ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», позивач з'ясував, що вказаний договір лізингу містить несправедливі умови, які встановлюють жорсткий обов'язок споживача, тоді як надання послуги обумовлене власним розсудом виконавця, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», та, якби менеджером відповідача було надано правдиву інформацію про умови договору, він би не погодився на підписання цього Договору.

Більше того, договір не є нотаріально посвідченим, що суперечить вимогам ст. ст. 806, 799 ЦК України, тобто є нікчемним.

Посилаючись на вищевикладене, позивач просив суд: визнати недійсним договір № 002125 фінансового лізингу від 29.12.2015 року, стягнути з відповідача на його користь кошти в розмірі 86000,00 грн. сплачені ним як адміністративний платіж за цим Договором.

Заочним рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним договір № 002125 фінансового лізингу від 29.12.2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО».

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь ОСОБА_2 сплачені кошти за договором № 002125 фінансового лізингу від 29.12.2015 року в розмірі 86 000,00 грн.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» на користь держави судовий збір в розмірі 1102,40 грн.

Ухвалою цього ж суду від 09 грудня 2016 року заяву відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі відповідач ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність рішення суду вимогам законності та обґрунтованості, порушення судом норм матеріального права.

Так, суд прийшов до хибного висновку про те, що п. 1.4. Договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності та ін., суперечить положенням ст. 808 ЦК України, та не врахував, що відомості про продавця не визнаються істотними умовами та на момент укладення цього Договору сторони не визначилися з особою продавця. При цьому, ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» здійснює діяльність із надання послуг фінансового лізингу та вказані вище обов'язки мають бути покладені на продавця при придбанні предмета лізингу у власність, що узгоджується із нормами ст.ст. 673, 678, 677, 875 ЦК України.

На думку відповідача, висновок суду щодо наявності несправедливих та жорстких умов Договору по відношенню до позивача є невірним, адже у цьому Договорі визначено обов'язки лізингоодержувача та його відповідальність виключно у тому обсязі, який визначений Законом (нормами ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг»), і жодних додаткових обов'язків на нього не покладено.

Вважає, що включення до Договору зобов'язання лізингоодержувача сплатити комісію за здійснення необхідних дій за передачу предмета лізингу не заборонено нормами Закону України «Про фінансовий лізинг», а тому такі дії є правомірними.

Також, зазначає, що судом не вказано жодного обґрунтованого доводу дійсної несправедливості положень Договору, натомість суд обмежився узагальненим посиланням на норми без жодного розкриття їх змісту.

На думку відповідача, суд невірно застосував норми матеріального права та не взяв до уваги, що правовідносини сторін врегульовано спеціальним Законом та на них не поширюються норми щодо змішаних договорів.

При цьому, суд не взяв до уваги, що до моменту затвердження ліцензійних умов (тобто до 07.12.2016 року) та набрання ними чинності регулювання діяльності із надання послуг фінансового лізингу здійснювалося у відповідності до тих норм, що підлягали до застосування раніше (Закон України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності»), згідно яких послуга фінансового лізингу не підлягала обов'язковому ліцензуванню. Тотожний правовий висновок викладено і в роз'ясненнях Нацкомфінпослуг від 01 лютого 2016 року (вих.. №693/16-8), а тому суд невірно застосував норми матеріального права в цій частині та прийшов до помилкового висновку щодо обов'язковсті набуття відповідачем статусу фінансової установи. Відповідач вважає, що для здійснення діяльності з фінансового лізингу достатньо того, що ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» отримало Довідку про взяття на облік юридичної особи, як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізингу Серії ФЛ №551 від 11 червня 2015 року.

Також, відповідач стверджує, що суд дійшов помилкового висновку про те, що договір фінансового лізингу повинен був посвідчуватись нотаріально, оскільки у цьому випадку суд повинен був керуватись не загальними нормами ЦК України (ст. 799), а спеціальною нормою Закону України «Про фінансовий лізинг», а саме ч. 1 ст. 6, де зазначено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, відхиливши апеляційну скаргу.

Представник відповідача ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», будучи завчасно (03 березня 2017 року) належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи за його апеляційною скаргою (про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення судової повістки про виклик в судове засідання на 21 березня 2017 року - а.с. 105), в судове засідання не з'явився і про причини своєї неявки суд не повідомив, що (у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її відхилити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги і письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 29.12.2015 року між ОСОБА_2 (лізингоодержувач) та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (лізингодавець) був укладений договір №002125 фінансового лізингу, предметом якого відповідно до п. 1.1 Договору є транспортний засіб Toyota Rav 4, вартістю 33992,09 дол. США, що еквівалентно 860 000,00 грн. (п. 8.2 Договору).

За умовами п. 1.2 даного Договору вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору вказується в Додатку №1 до даного договору.

Згідно п. 1.3 статті 1 Договору, лізингодавець зобов'язався придбати Предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на термін та на умовах, передбачених цим Договором.

Пунктом 1.4 статті 1 передбачено, що лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності Предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець.

Статтею 11 даного Договору передбачено умови переходу права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу). Згідно пунктів 11.3 та 11.6 договору набуття у власність (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати лізингоодержувачем всіх платежів, передбачених даним договором, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу. Перехід права власності на предмет лізингу здійснюється на підставі та на умовах укладеного між лізингодавцем та лізингоодержувачем договору купівлі-продажу предмета лізингу.

Згідно пункту 1.7 даного договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу (а.с. 9-15).

29 грудня 2015 року ОСОБА_2 на виконання умов договору фінансового лізингу сплатив на рахунок відповідача адміністративний платіж в розмірі 86000,00 грн. (а.с.16).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що: у лізингодавця ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» відсутня ліцензія на здійснення діяльності із надання фінансових послуг з залученням активів фізичних осіб; укладений між сторонами договір не відповідає вимогам закону щодо форми правочину в частині обов'язкового нотаріального посвідчення; умови договору є несправедливими і порушують принцип добросовісності, а тому мають місце правові підстави для визнання спірного договору недійсним та стягнення, у відповідності до ст.216 ЦК України, на користь позивача сплаченої суми адміністративного платежу у розмірі 86000,00 грн.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Договір лізингу віднесений ЦК України до різновидів договору майнового найму. У зв'язку з цим на відносини лізингу розповсюджуються всі положення параграфа 1 глави 58 ЦК України, якщо спеціальні норми не будуть встановлені даним параграфом або спеціальним законодавством.

Спеціальним законом, що регулює лізингові відносини в Україні є Закон України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Статтею 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України і висновок суду першої інстанції в цій частині є вірним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги колегією суддів відхиляються.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму цієї статті, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13).

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина четверта статті 18 цього Закону).

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом,29.12.2015 року між ОСОБА_2 (лізингоодержувач) та ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (лізингодавець) було укладено договір № 002125 фінансовогно лізингу, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати для позивача транспортний засібToyota Rav 4, вартістю 33992,09 дол. США, що еквівалентно 860 000,00 грн. (а.с. 16 - зворот)

На виконання умов даного Договору позивачем, згідно квитанції № 113729452 від 29 грудня 2015 року, були внесені кошти в сумі 86 000,00 грн. на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» в якості адміністративного платежу.

Статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

За положеннями цієї статті адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Разом з тим, у відповідності до п.10.1 ст.10 Договору лізинговий платіж складається, в тому числі, із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (адміністративний платіж), цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Згідно з Додатком 1 до Договору вартість предмета лізингу становить - 33 992,09 дол. США; авансовий платіж - 19 996,05 дол. США; адміністративний платіж - 3 399,21 дол.США; комісія за передачу - 1 019,76 дол.США (а.с. 15).

Відповідач не обґрунтував співмірності розміру адміністративного платежу 86 000 грн. за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 Закону не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору.

Таким чином, проаналізувавши наведені умови договору вбачається, що складові першого лізингового платежу - «адміністративний платіж» виходять за межі переліку таких платежів, передбачених законом.

Крім того, пунктом 10.5 ст.10 Договору передбачено, що у разі відмови лізингодержувача від підписання додаткової угоди про коригування розміру платежів та вартості предмету лізингу, лізингодавець вправі в односторонньому порядку розірвати договір, вимагати повернення предмету лізингу протягом п'яти календарних днів, а вже сплачені споживачем платежі не повертаються.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів вбачає наявність у спірному договорі нечіткого визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмету лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надання лише одному учаснику відносин право на збільшення платежів та вартості у формально правильній поведінці, що призводить до позбавлення іншого учасника правовідносин можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору.

При цьому, статтею 12 укладеного між сторонами Договору фінансового лізингу визначено порядок розірвання договору та порядок повернення коштів, відповідальність сторін за невиконання умов договору.

Зокрема, у п.12.1 зазначено, що у разі розірвання договору лізингоодержувачем, адміністративний платіж йому не повертається, з нього утримуються 40 % авансових платежів в якості штрафних санкцій.

Щодо повернення лізингодавцю коштів внесених ним на виконання договору у разі припинення цього договору з ініціативи лізингодавця до передачі предмету лізингу відповідних положень цей договір не містить.

Надання можливості відповідачу не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а вказаним пунктом договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу платіж за організацію договору, порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві.

Дослідивши умови договору фінансового лізингу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір фінансового лізингу містить умови, які є несправедливими згідно з ч.3 ст.18 Закону України «Захист прав споживачів», порушують принцип добросовісності та призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдає шкоди споживачеві.

Аналогічні правові позиції викладено в постановах Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, у справі № 6-65цс16 від 11 травня 2016 року та у справі №6-330цс16 від 08 червня 2016 року, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, яка має враховуватися судами загальної юрисдикції при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України).

Доводи апеляційної скарги щодо незгоди з вищезазначеним висновком суду першої інстанції, колегія суддів відхиляє, як необґрунтовані та надумані.

Відхиляє колегія суддів й доводи апеляційної скарги про те, що діяльність ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» мала право на здійснення господарської діяльності з фінансового лізингу без відповідної ліцензії, а тому відсутні підстави для недійсним спірного договору з підстав відсутності у відповідача відповідної ліцензії.

Так, відповідно до частини 1 ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Згідно пункту 4 ч. 1 та ч. 2 статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року № 2664-III - Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами, зокрема, діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України.

Пунктом 5 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансовою послугою є фінансовий лізинг.

28 червня 2015 року, тобто до укладення оспорюваного договору, набув чинності Закон України «Про ліцензування видів господарської діяльності» за яким всі фінансові послуги, у тому числі і фінансовий лізинг, підлягають ліцензуванню.

Згідно з п. 4 ч. 1 статті 34 цього Закону діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії, а тому відсутність у відповідача ліцензії на надання фінансових послуг, до яких відносяться послуги з фінансового лізингу, є самостійною підставою для визнання договору фінансового лізингу недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що станом на дату укладання між сторонами договору фінансового лізингу, відповідач не мав статусу фінансової установи, не мав ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, а відтак, відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним, що спростовує доводи апеляційної скарги в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» отримало Довідку про взяття на облік юридичної особи, як такої, що має право надавати послуги з фінансового лізингу Серії ФЛ №551 від 11 червня 20015 року колегією суддів відхиляються, оскільки, такої Довідки, за умови відсутності відповідної ліцензії, недостатньо для здійснення господарської діяльності з фінансового лізингу.

Погоджується колегія суддів й з висновками суду першої інстанції про те, що договір фінансового лізингу підлягає нотаріальному посвідченню, оскільки, як зазначено вище, договір лізингу віднесений ЦК України до різновидів договору майнового найму, а, згідно статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У даному випадку оспорюваний договір не був нотаріально посвідченим, а доводи апеляційної скарги в цій частині правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Фактично доводи, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці, проте, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів особами, які беруть участь у розгляді справи, діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Відповідно до вимог ч.2 ст.303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції були досліджені у встановленому законом порядку. Апеляційна скарга не містить посилання на нові докази, які б давали підставу для зміни чи скасування судового рішення.

Розглянувши справу в межах позовної заяви та в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» - відхилити.

Заочне рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: