Справа № 184/2212/16-ц
Номер провадження 2/184/56/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2017м. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі: головуючого судді: Гаєвого О.В. за участю секретаря: Поліщук О.А., представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 та представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вище вказаним позовом, який в подальшому доповнив та просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_3 на свою користь суму боргу за договором позики від 28.10.2014 року в розмірі 7100 дол. США в гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на день ухвалення рішення по справі, а також 3% річних у розмірі 266,25 доларів США, а також судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що він є спадкоємцем за заповітом померлого 22.03.2016 року його вітчима ОСОБА_5, який на випадок смерті залишив заповіт складений 03.11.2010 року, в якому зазначив, що усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все, що буде належати йому на день смерті, він ОСОБА_5 заповідає ОСОБА_1

За свого життя, 28.10.2014 року ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_3 договір позики, відповідно до якого передав останньому грошову суму в розмірі 7500 дол. США, яку ОСОБА_3 зобовязався повернути до 28.10.2015 року, але з якої на день смерті ОСОБА_5 було повернуто лише 400 дол. США.

На вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_3 щодо повернення залишку суми позики, в розмірі 7100 доларів США, останній відмовився, що й стало підставою для звернення позивача до суду.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 в повному обсязі підтримала заявлений позов та доповнення до нього, просила допитати в якості свідків у даній справі ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а також надала до суду свій виступ в судових дебатах.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в задоволенні позову просили відмовити у звязку із його безпідставністю, оскільки за договором позики фактично відбулось повне повернення коштів, залишок суми боргу визнаний відповідачем склав 100 доларів США, просили у звязку із цим в якості свідків допитати самого відповідача ОСОБА_3 і свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10, а також надали до суду свій виступ в судових дебатах.

На підтвердження або спростування вимог позовної заяви, судом були допитані свідки заявлені сторонами по справі, які пояснили наступне.

Так, допитаний в якості свідка відповідач ОСОБА_3, який тривалий час перебував у дружніх стосунках з померлим ОСОБА_5, займався його лікування, пояснив про те, що дійсно 28.10.2014 року він та ОСОБА_5 уклали між собою договір позики, згідно якого він отримав 7500 доларів США із терміном повернення до 28.10.2015 року. Вказаний договір позики був оформлений розпискою, саме за його власною ініціативою, враховуючи поганий стан здоровя ОСОБА_5, хоча до цього він неодноразово брав та віддавав грошові кошти ОСОБА_5 (в сумах приблизно 5000-6000 доларів США), оскільки у них були дружні, довірливі відносини. 16.02.2016 року він близько 17 год. приїжджав до дому ОСОБА_5, якому призначав лікування від цукрового діабету та пообіцяв наступного дня повернути частину суми боргу. Наступного дня, 17.02.2016 року після 09 год. він разом з двома людьми, які в той час допомагали йому по бізнесу, приїхав за адресою проживання ОСОБА_5 та попросив його вийти з квартири до автомобіля. Коли ОСОБА_5 вийшов та сів в автомобіль на переднє сидіння поряд з ним, він в присутності двох свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 віддав йому 7000 доларів США, а залишок пообіцяв повернути трохи пізніше. Після смерті ОСОБА_5 в травні 2016 року він в перший раз зустрівся з ОСОБА_1, який був із своїми родичами, тоді він сказав, що питання про повернення боргу він вирішить пізніше, оскільки на даний час не зясовано, хто саме прийняв спадщину та у нього не має вільних грошей. У жовті 2016 року була друга зустріч з ОСОБА_1, під час якої він відмовився віддавати кошти, оскільки вважав, що вже все фактично повернув померлому ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_9, пояснила суду, що приблизно в середині лютого 2016 року після 09 год. ранку, вона та ОСОБА_11 перебували по службовій необхідності у приміщенні, яке хоче відремонтувати відповідач по справі ОСОБА_3 Після закінчення робочих питань, ОСОБА_3 запропонував їм поїхати разом з ним, щоб бути присутніми при поверненні ним коштів іншій особі. Вони погодились і сівши до автомобіля ОСОБА_3 поїхали з ним. Коли вони прибули до кінцевої зупинки, ОСОБА_3 комусь зателефонував, з будинку вийшов чоловік та сів в автомобіль поряд з ОСОБА_3, який сидів за кермом. Вона та інший свідок ОСОБА_11 також сиділи в цей час в автомобілі позаду. Потім вона попросила, щоб чоловік, який вийшов з будинку надав якийсь документ що може посвідчувати його особу, на що чоловік погодився і надав паспорт. Вона перевірила його і встановила, що прізвище чоловіка було Богданов, імя вона вже не памятає. Після цього, ОСОБА_3 передав чоловіку на прізвище Богданов 7000 доларів США, які він перераховував в їх присутності, купюрами по 100 доларів США. Оскільки сума боргу, як пояснив ОСОБА_3 повертається не в повному обсязі, то він і не вимагає у ОСОБА_5 будь-яку розписку про отримання цих коштів.

Свідок ОСОБА_10 пояснив суду, що він в середині лютого 2016 року зранку перебував на території міської лікарні м. Покров, займаючись ремонтними роботами у ОСОБА_3, який попросив його та ОСОБА_9 проїхати з ним до ОСОБА_5, щоб бути присутніми в якості свідків при поверненні суми позики. Він погодився і вони втрьох поїхали за адресою, яку вказав ОСОБА_3 Приїхавши на місто, вони дочекались доки з будинку виїде ОСОБА_5, якого він особисто знає. Останній сів в автомобіль на переднє сидіння поряд з ОСОБА_3 та отримав від нього 7000 доларів США, які перераховувались прямо в автомобілі в їх присутності. Крім цього, ще до того, як відбулась передача коштів, ОСОБА_9 яка вперше бачила ОСОБА_5 попросила у нього паспорт, щоб пересвідчитися у його особі.

Свідок ОСОБА_7, яка є двоюрідною сестрою померлого ОСОБА_5, пояснила суду, що після смерті ОСОБА_5 вона та її чоловік в квартирі ОСОБА_5 знайшли його заповіт залишений на ОСОБА_1, а також боргову розписку ОСОБА_3 на суму 7500 доларів США. Вони повідомили про це ОСОБА_1 та ОСОБА_3, запропонувавши останньому повернути суму боргу. Вона знала про вказаний борг і до цього, оскільки до смерті ОСОБА_5, вона часто звязувалась з останнім по скайпу або телефону і останній раз, приблизно за тиждень до смерті, ОСОБА_5 повідомляв їй про те, що борг йому не повернуто. У травні 2016 року вона, її чоловік та ОСОБА_1 мали зустріч з ОСОБА_3 в квартирі померлого ОСОБА_5, тоді вона чула від ОСОБА_3, що той борг визнає, але зараз всі кошти перебувають у бізнесі і він зможе віддавати борг тільки частинами, і лише тільки після того, як ОСОБА_1 в законному порядку оформить спадщину на себе. Потім у жовтні 2016 року, після отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину, у нього була ще одна зустріч з ОСОБА_3, на якій вона особисто присутня не була, але зі слів ОСОБА_1 вона знає, що ОСОБА_3 гроші взяті у борг повертати відмовився.

Свідок ОСОБА_8, пояснив суду, що коли саме ОСОБА_5 передавав грошові кошти у борг ОСОБА_3 він не знає, але приблизно за 10-15 днів до смерті ОСОБА_5, з ним по скайпу звязувалась його дружина, а він був особисто присутнім в кімнаті та чув розмову між ними, тоді ОСОБА_5 повідомляв, що борг в сумі 7500 доларів США йому ОСОБА_3 ще не повернув. Після смерті ОСОБА_5 у травні 2016 року, він з дружиною, ОСОБА_12 та ОСОБА_3 зустрічались у квартирі померлого, і тоді ОСОБА_3 борг визнавав, але хотів віддавати його частинами, на що ОСОБА_1 сказав, що частинами йому не потрібно. Тоді вони між собою домовились, що через 6 місяців, після отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину, кошти будуть повернуті в повному обсязі. У жовтні 2016 року він, його дружина та ОСОБА_1 знову приїжджали до м. Покров для зустрічі з ОСОБА_3, але в кафе де проходила зустріч, особисто він та його дружина не заходили (чекали в автомобілі), а ОСОБА_1 після розмови з ОСОБА_3 повідомив їм, що останній борг у сумі 7500 доларів США вже не визнає і повертати його відмовляється.

Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, свідків допитаних в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до вимог ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За приписами ч.ч.1-3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, 22.03.2016 року помер ОСОБА_5, який залишив після своєї смерті заповіт від 03.11.2010 року на свого пасинка ОСОБА_1, в якому вказав, що усе майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все, що буде належати йому на день смерті, він ОСОБА_5 заповідає ОСОБА_1 (а.с. 8).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з ч.ч.1, 5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

10 жовтня 2016 року ОСОБА_1 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, що підтверджується відповідним свідоцтвом та витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі (а.с. 9, 10).

Під час свого життя, а саме 28.10.2014 року, ОСОБА_5 уклав з ОСОБА_3 договір позики, відповідно до якого передав останньому грошові кошти в розмірі 7500 дол. США, які ОСОБА_3 зобовязався повернути до 28.10.2015 року (а.с.7).

Із вказаної суми було повернуто 400 доларів США, що сторонами не оспорюється, а тому відповідно до вимог ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Згідно зі ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Отже, розписка в отриманні позики внаслідок її реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Згідно положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс-13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Тобто, виходячи з аналізу вказаної норми права, можливо зробити висновок про обов'язкове письмове підтвердження одержання виконання кредитором. На підтвердження одержаного виконання частково або в повному обсязі кредитор має видати боржникові розписку.

Оскільки виконання зобов'язання повинно проводитись за ініціативою, перш за все, боржника, який зобов'язаний докладати всіляких зусиль для його здійснення, а невиконання зобов'язання презюмується, доки не доведено інше, боржник має гарантувати себе для подальшого захисту своїх інтересів шляхом отримання відповідного підтвердження належного виконання зобов'язання.

За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Складання розписки про одержання виконання обов'язок кредитору, який виникає на вимогу боржника. У той самий час повернення боржникові відповідного боргового документа (при його наявності) безумовний обов'язок кредитора. При неможливості повернення такого документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає боржнику (знов-таки на вимогу останнього).

Крім того, ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Наявна в матеріалах справи розписка відповідача дає підстави суду зробити висновок, що відповідачем від позивача було отримано грошові суми в розмірі 7500 дол. США., які він зобов'язався повернути у визначений строк, але в повному обсязі не повернув, а тому ця сума, за мінусом 400 дол. США, які ОСОБА_3 повернув ОСОБА_5, підлягає беззаперечному стягненню.

До показів свідків допитаних в судовому засіданні, суд відноситься критично, оскільки свідок ОСОБА_3 є зацікавленою особою у даній справі, свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10, які підтвердили факт передачі грошових коштів в сумі 7000 доларів США, не змогли достовірно підтвердити факт того, що грошові кошти, які передавались ОСОБА_3 ОСОБА_5 були передані саме за договором позики від 28.10.2014 року, а свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, які неодноразово говорили, що на день смерті ОСОБА_5, ОСОБА_3 був винен йому 7500 доларів США, є на думку суду також неналежними свідками, оскільки вони не бачили не самого факту укладення договору позики, і не були присутні при передачі (поверненні) будь-яких коштів від ОСОБА_3 до ОСОБА_5

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до п.27 Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» - виходячи із змісту ст.59 ЦПК України та з врахування положень ч.1 ст.218 ЦК України, - не можуть підтверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Згідно ч.1, ч.2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч. 4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94ВР "Про систему валютного регулювання і валютного контролю".

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч.2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України, та при застосуванні ст. 625 ЦК України.

Пленум Верховного Суду України у п. 14 своєї постанови № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розтлумачив, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня. У звязку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі предявлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Згідно службового розпорядження Національного Банку України, офіційний курс гривні до долару США станом на час ухвалення судового рішення становить 2634, 1917 грн. за 100 доларів США.

За наведених обставин, заборгованість відповідача перед позивачем дорівнює 187 014 грн. (7100 х 26, 341917).

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, оскільки відповідач прострочив виконання грошового зобовязання у сумі 7100 доларів США протягом більше 15 місяців, то вказані вище 3% річних від 7100 доларів США за 1 рік складають 213 доларів США, а сума стягнення за 15 місяців, розраховується наступним чином: 213 доларів США / 12 міс. х 15 міс. = 266, 25 доларів США, що дорівнює 7 013 грн. (266, 25 х 26, 341917).

Крім цього, з відповідача на користь позивача згідно ст. 88 ЦПК України слід стягнути документально підтверджені судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1950,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 (ІНН НОМЕР_1) на користь ОСОБА_13 (ІНН НОМЕР_2) суму заборгованості за договором позики від 28 жовтня 2014 року в розмірі 7100 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату винесення рішення становить 187 014 грн., а також 3% річних за користування позикою у розмірі 266, 25 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на дату винесення рішення становить 7 013 грн., а всього 194 027 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_13 сплачений судовий збір у розмірі 1950 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Орджонікідзевського міського суду ОСОБА_14