21.08.2017 Єдиний унікальний номер 205/379/17
справа № 2/205/1296/17 205/379/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 серпня 2017 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Басової Н.В.,

при секретарі Сахончик Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою, розподіл особових рахунків по оплаті житлово-комунальних послуг, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач 24 січня 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою, розподіл особових рахунків по оплаті житлово-комунальних послуг. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Інші 2/3 частини вказаної квартири належать відповідачу. Квартира є трикімнатною, житлова площа - 34,9 кв.м., загальна площа 51,7 кв.м., 1 кімната - 11,7 кв.м., 2 кімната - 14,2 кв.м., 3 кімната - 9,0 кв.м., кухня - 5,4 кв.м., вбиральня - 1,0 кв.м., ванна кімната - 2,2 кв.м., коридор - 6,8 кв.м., вбудована шафа - 0,5 кв.м., балкон - 0,9 кв.м. Кімната 1 та 3 є ізольованими, а кімната 2 - прохідною. Між позивачем та відповідачем постійно виникають конфлікти з приводу спільного користування квартирою. Відповідач не приймає участь в оплаті житлово-комунальних послуг. 1/3 частина квартири, що належить позивачу, буде складати 11,63 кв.м. (34,9 кв.м. х 1/3 = 11,63 кв.м.). Оскільки кімната 2 є прохідною, а площа кімнати 1 є більшою, ніж частка позивача, то в натурі частка позивача буде приблизно відповідати площі кімнати 3 у 9,0 кв.м.

Позивач просив суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: у користування позивачу виділити житлову кімнату 3 площею 9,0 кв.м. та вбудовану шафу площею 0,5 кв.м.; у користуванні відповідача залишити житлову кімнату 1 - 11,7 кв.м. та житлову кімнату 2 - 14,2 кв.м.; в загальному користуванні залишити: кухня - 5,4 кв.м., вбиральня - 1,0 кв.м., ванна кімната - 2,2 кв.м., коридор - 6,8 кв.м., балкон - 0,9 кв.м.; розподілити особові рахунки на оплату житлово-комунальних послуг, що надаються в квартиру відповідно до встановленого порядку користування квартирою.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнає.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15 листопада 2004 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради згідно з розпорядженням від 15 листопада 2004 року № 6/445-04, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» 05 січня 2005 року (а.с. 8, 9).

Інші 2/3 частини вказаної квартири належить ОСОБА_2 (а.с. 8).

Квартира складається з 3-ьох кімнат житловою площею 34,9 кв.м., у т.ч. 1 кімната - 11,7 кв.м., 2 кімната - 14,2 кв.м., 3 кімната - 9,0 кв.м.; кухні площею 5,4 кв.м.; ванної кімнати - 2,2 кв.м.; вбиральні - 1,0 кв.м.; коридору - 6,8 кв.м.; вбудованих шаф - 0,5 кв.м.; балкону - 0,9 кв.м. Загальна площа квартири - 51,7 кв.м. (а.с. 10).

Згідно довідки ТОВ «Управбуд «Західний»» від 24.04.2017 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 28).

Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

З аналізу вказаної норми вбачається, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість й у разі її відсутності, тобто неможливості добровільного встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Встановлено, що сторони як співвласники квартири АДРЕСА_1 не можуть дійти згоди щодо встановлення порядку користування квартирою, що й стало підставою звернення позивача до суду з вимогою про встановлення порядку користування зазначеною квартирою.

На думку суду, запропонований позивачем варіант встановлення порядку користування квартирою, коли йому в користування виділятиметься житлова кімната площею 9,0 кв.м. та вбудована шафа площею 0,5 кв.м.; а у користуванні відповідача - житлова кімната площею 11,7 кв.м. та житлова кімната площею 14,2 кв.м.; в загальному користуванні залишатиметься: кухня - 5,4 кв.м., вбиральня - 1,0 кв.м., ванна кімната - 2,2 кв.м., коридор - 6,8 кв.м., балкон - 0,9 кв.м., порушує права співвласників квартири, оскільки у загальному користуванні залишається балкон площею 0,9 кв.м., а вихід на балкон можливий лише через кімнату, площею 14,8 кв.м., яка фактично залишається в користуванні відповідача, а тому, передання балкону в загальне користування порушує її права на користування вказаною окремою кімнатою. Крім того, виділ у користування позивача кімнати площею 9,0 кв.м., на думку суду, суттєво відступає від реальної частки позивача у праві власності (34,9 кв.м. х 1/3 = 11,63 кв.м.).

Враховуючи наведене, суд вважає, що в даному випадку, встановити порядок користування спірною квартирою із дотриманням прав кожного із співвласників на володіння, користування та розпорядження відповідно до їх часток у праві спільної часткової власності, відповідно до запропонованого позивачем варіанту неможливо.

Щодо позовних вимог про розподіл особових рахунків суд виходить з наступного.

Правом на звернення до суду за захистом наділена кожна особа у випадку порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, принцип чого закріплений ст. 3 ЦПК України.

Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи лише в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Способами захисту цивільних прав та інтересів відповідно до вимог ст. 16 ЦК України можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Обрання неналежного способу захисту може бути підставою для відмови у задоволенні позову.

Вiдповiдно до частини першої, частини другої статті 11 ЦК України визначено, що цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки.

Вищенаведене свідчить про те, що первісне значення у врегулюванні відносин між користувачами послуг та їх надавачами має домовленість. Очевидно, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. У той же час, при виникненні спірної ситуації, наприклад незгоди надавача послуг за зверненням користувача щодо зміни такої домовленості, що унеможливлює користування житлово-комунальними послугами у спосіб, бажаний користувачем, такий спір може вирішити суд.

Так, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до організацій - постачальників житлово-комунальних послуг із заявою про розподіл особового рахунку між співвласниками квартири, а також відмови вказаних організацій у цьому.

Враховуючи зазначені обставини, а також те, що питання щодо розподілу особового рахунку у спірній квартирі можливо вирішити у позасудовому порядку, звернення до суду із вказаною позовною вимогою на думку суду є передчасним.

Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд враховує, що позивач від сплати судових витрат не звільнений, його позовні вимоги не належать до задоволення, у зв'язку з чим відшкодуванню за рахунок відповідача не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 41, 55, 124 Конституції України, ст. ст. 11, 15-16, 319, 321, 355-358 ЦК України, ст. ст. 10-11, 59-60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення порядку користування квартирою, розподіл особових рахунків по оплаті житлово- комунальних послуг - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Н.В. Басова