Апеляційний суд Житомирської області
Справа №279/5058/16-ц Головуючий у 1-й інст. Коренюк В. П.
Категорія 48 Доповідач Трояновська Г. С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді Трояновської Г.С.

суддів: Миніч Т.І., Павицької Т.М.

з участю секретаря судового засідання Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи - орган опіки та піклування виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області, Коростенський районний сектор управління державної міграційної служби України в Житомирській області, про надання дозволу на виготовлення проїзного документу та на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 березня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, в кінцевій редакції якого просила надати дозвіл на виготовлення проїзного документу ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Російської Федерації, Чорногорії та Греції в період з 15 січня 2017 року по 15 січня 2018 року без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 12.08.2014 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який був розірваний рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 07 червня 2016 року. Від вказаного шлюбу сторони мають доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з народження проживає з позивачкою. Зазначала, що вона самостійно займається вихованням дитини, дбає про її фізичний та духовний розвиток, відповідач в свою чергу жодної участі у вихованні дитини не бере. З метою забезпечення духовного та фізичного розвитку дитини, підвищення рівня світогляду, вона намагається організувати дитині поїздки за кордон, зокрема до Російської Федерації, Чорногорії та Греції. Оскільки відповідач не надає необхідних дозволів на виїзд дитини за кордон, відмовляється нотаріально засвідчити такий дозвіл просила задовольнити позов.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 березня 2017 року позов задоволено. Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі території України малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на період з 01 квітня 2017 року до 15 січня 2018 року до наступних країн: Російської Федерації, Чорногорії та Греції у супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2. Надано дозвіл ОСОБА_1 на оформлення та виготовлення проїзного документу для тимчасового виїзду за кордон малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди батька ОСОБА_2 на період з 01 квітня 2017 року до 15 січня 2018 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, неповне з'ясування обставин по справі, порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухваленим судовим рішенням було порушено права та інтереси батька та доньки, оскільки остання буде позбавлена можливості спілкуватися з ним, а він в свою чергу - реалізувати своє право на виховання дитини та спілкування з нею. Крім того вказав, що позивачем не доведено факту ухилення від надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Зазначає, що про наміри ОСОБА_1 щодо виїзду за кордон разом із неповнолітньою дитиною він дізнався лише після отримання вказаної позовної заяви.

В суді апеляційної інстанції позивачка заперечила проти доводів апеляційної скарги та надала відповідні пояснення.

Відповідач та треті особи до апеляційного суду не з'явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, про що свідчать повідомлення про вручення поштових відправлень, заяв та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не направляли.

Розглянувши справу в межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що з 12.08.2014 року по 07.06.2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають спільну дочку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з матір'ю (а.с. 6,9).

12 вересня 2016 року ОСОБА_1 зверталася до відповідача із проханням надати нотаріально посвідчений дозвіл на короткочасний виїзд їх доньки до Російської Федерації у супроводі матері з 26 грудня 2016 року по 10 січня 2017 року (а.с. 10), проте відповіді не отримала. Факт направлення листа на адресу відповідача та отримання його останнім підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.11). У зв'язку з наведеним ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції на підставі положень Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та Конвенції про права дитини, дійшов обґрунтованого висновку, що виїзд дитини за кордон сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, сприятиме забезпеченню гарантованих державою прав та інтересів дитини на лікування, дозвілля та відпочинок й не порушить прав відповідача, як батька, і не позбавить останнього можливості брати участь у вихованні неповнолітньої дочки.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 313 Цивільного кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України).

Виходячи з положень ст.ст.150, 151, 153, 155, 157 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

При цьому батьки мають право обирати форми і методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 р. № 1001) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за таким документом як паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цим Порядком.

Згідно положень Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду.

Відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 р. № 1001), за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права судом першої інстанції обґрунтовано надано дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає, що судом першої інстанції не враховано загрозу вивезення дитини на постійне проживання до Російської Федерації, враховуючи наявність родинних зв'язків позивачки у цій країні.

Так, місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

Відповідачем не доведено можливість виїзду на постійне місце проживання малолітньої доньки, так як ОСОБА_1 не здійснено ніяких попередніх дій для цього. Із матеріалів справи вбачається, що місце реєстрації позивачки залишилося в Україні за адресою АДРЕСА_1 (а.с. 7 зв.). Так як місце реєстрації матері не змінилось, то не змінилось і місце реєстрації дитини, яка проживає з матір'ю.

Відповідачем також не наведено переконливих доводів щодо підстав його відмови від надання згоди на виготовлення проїзних документів та тимчасовий виїзд за кордон малолітньої доньки.

Посилання відповідача на те, що позивачкою не надано доказів того, що дочці для оздоровлення необхідно виїхати саме до Росії, Чорногорії та Греції на суть рішення не впливають, оскільки в суді апеляційної інстанції позивачка пояснила, що вона працює у державному банку, самостійно організувати відпочинок дитини не має змоги, а тому погоджується на допомогу, яку їй надають родичі для оздоровлення дитини, зокрема, у Греції, зважаючи на кліматичні умови цієї країни.

Виходячи із наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено із дотриманням норм чинного цивільного матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Судді