Справа № 212/4773/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2017 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого судді Ваврушак Н. М., з участю: секретаря Плотнікової Т. Б., без присутності осіб, які беруть участь у справі, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста ОСОБА_1 цивільну справу за позовом

ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 16.08.2016 року звернувся до суду із позовом до приватного нотаріуса ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що складений заповіт померлою матірю порушує права власності позивача на 1/4 частину домоволодіння по вул.. Паризькій комуни, 53 м. Кривого Рогу.

В судовому засіданні позивач та представник позивача жодного разу не зявлялися. 30.08.2017 року до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали та просили задовольнити.

Відповідач надала суду заяву про розгляд справи у їх відсутності.

Розглядаючи справу в межах заявлених вимог, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягає задоволенню із наступних підстав.

Володіючи правом порушувати цивільний процес, заінтересовані особи наділені можливістю визначати межі судового захисту, оскільки ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних (юридичних) осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 2 зазначеної статті надає право особі, яка бере участь в справі, розпоряджатись своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд, таким чином встановлюючи матеріальні та процесуальні межі судового розгляду.

Під матеріальними межами судового розгляду законодавець передбачає обовязок суду вирішити справу на підставі тільки тих вимог, які заявлені заінтересованими особами. Це дозволяє дійти висновку, що такі особи мають право визначати підстави та предмет позову, предмет спору. Процесуальні межі полягають у тому, що суд розпочинає розгляд справи не інакше як за зверненням заінтересованої особи.

Згідно ст.31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, до початку розгляду справи по суті, шляхом подання письмової заяви, змінити предмет або підставу позову.

Згідно статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положення частини четвертої статті 10 ЦПК України та відповідно до п.3 Постанови Верховного Суду України №14 від 1812.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Згідно позовної заяви заявлені вимоги про визнання заповіту недійсним та його скасування з тих підстав, що він складений з порушенням її права власності на ? частину спірного домоволодіння, а тому суду розглянув справу в межах заявлених вимог.

Позивачем надана копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі спадкової справи №30/2016, що спадкова справа заведена після смерті ОСОБА_4 (а.с.2). До суду позивачем не надано оскаржуваного заповіту.

Відповідно з копії свідоцтва про смерть серії І-НЩ № 821144, встановлено, що ОСОБА_5 померла 28.03.2016 року (а.с.2).

До суду позивачем не надано інших доказів з приводу предмету спору, та відсутні будь які клопотання.

В судовому засіданні свідки не допитувалися.

Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті, що свідчить про те що за своєю юридичною природою заповіт є односторонній правочин, який повинен відповідати всім вимогам ЦК України.

Відповідно до ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину. Згідно її положень правочин є правомірним , якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Ст.1247 ЦК України передбачає загальні вимоги до форми заповіту. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, він має бути особисто підписаний заповідачем.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Заповіти, посвідчені посадовими особами , визначеними в ст.1251-1252 ЦК України підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Ст. 1248 ЦК України встановлений порядок посвідчення заповіту, згідно якої Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Ці ж положення закріплені в ст.60 ЦПК України, згідно яких обовязок доказування покладений на сторони.

На підставі досліджених судом доказів, суд прийшов до висновку що позивачами не доведено ті обставини на які вона посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, а саме, що текст заповіту порушує право власності позивача на 1/4 частину спірного домоволодіння.

Так, із досліджених в судовому зсіданні доказів, вбачається, що заповідачем складено заповіт та він зареєстрований у відповідному реєстрі.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд вивчивши матеріали справи, виходячи з презумпції правомірності правочину (ст.204 ЦК України) приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, в повному обсязі недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України, позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий, його позовні вимоги залишено без задоволення, тому судовий збір на його користь поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10,60, 209, 212-215, 226,227 ЦПК України, ст.204,1233,1247,1257 ЦК України,суд,-

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд міста ОСОБА_1. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Н. М. Ваврушак