Справа № 361/565/15-ц Головуючий у І інстанції Пухна О. М.
Провадження № 22-ц/780/2072/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 26 25.05.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

25 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Савченка С.І., Білоконь О.В.,

за участю секретаря - Волошина В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2015 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 20 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі ЗАТ КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк»), та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит № К2S4GІ, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 757 500 грн., зі сплатою за користування кредитом 15,00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 20 грудня 2037 року. На забезпечення виконання зобовязання між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір від 20 грудня 2007 року № К2S4GІ, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, яка є її власністю на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між іпотекодавцем та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 20 грудня 2007 року за реєстровим № 7400.

Позивач зазначав, що за умовами кредитного договору ОСОБА_2 зобовязувалася здійснювати погашення заборгованості в наступному порядку: щомісячно в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Відповідач порушила взяті на себе зобовязання за кредитним договором від 20 грудня 2007 року № К2S4G1, у звязку з чим станом на 13 жовтня 2014 року утворилася заборгованість на загальну суму 4 107 446 грн. 54 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 756 433 грн. 96 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1 324 439 грн. 21 коп. та пені у розмірі 2 026 573 грн. 37 коп.

З урахуванням наведеного ПАТ КБ «ПриватБанк» просило у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 20 грудня 2007 року № К2S4G1 звернути стягнення на квартиру загальною площею 76,20 кв. м, житловою площею 47,90 кв.м, яка розташована АДРЕСА_2 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки від 20 грудня 2007 року № К2S4G1) ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, а також виселити відповідача та третіх осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірній квартирі АДРЕСА_3.

Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості за договором про іпотечний кредит №К2S4GІ від 20 грудня 2007 року в розмірі 4 107 446 грн. 54 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 756 433 грн. 96 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1 324 439 грн. 21 коп. та пені у розмірі 2 026 573 грн. 37 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки згідно з іпотечним договором № К2S4GІ від 20 грудня 2007 року, а саме на нерухоме майно: квартиру загальною площею 76,20 кв. м, житловою площею 47,90 кв. м, яка розташована АДРЕСА_2 та належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст.38 Закону України «Про іпотеку», з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу нерухомого майна із будь-якою особою покупцем за ціною, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності, на умовах та в порядку, передбаченими ст.38 Закону України «Про іпотеку», з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень продавця предмета іпотеки (а.с. 57-61).

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 02 грудня 2015 року рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2015 року залишено без змін (а.с.103-108).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року ухвалу апеляційного суду Київської області від 07 грудня 2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з тих підстав, що апеляційний суд не взяв до уваги, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, на порушення вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку» не зазначив у рішенні необхідних складових, передбачених цією нормою, зокрема початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначеної відповідно до частини шостої цієї статті (а.с.165-168).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, враховуючи висновки і мотиви суду касаційної інстанції, з яких скасована ухвала апеляційного суду та, які відповідно до вимог ч.4 ст.338 ЦПК України є обов'язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не в повному обсязі відповідає зазначеним вимогам закону.

Ухвалюючи рішення в частині задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 зобовязання за кредитним договором від 20 грудня 2007 року належним чином не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість, а банк згідно із Законом України «Про іпотеку» і умовами іпотечного договору має право на звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу нерухомого майна із будь-якою особою покупцем за ціною, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності, на умовах та в порядку, передбаченими ст.38 Закону України «Про іпотеку», з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень продавця предмета іпотеки.

Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до положень ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

При цьому, ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Згідно зі ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених ст. 26 цього Закону.

Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, Законом України «Про іпотеку» і Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» позивачу надається право на власний розсуд обрати спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 20 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит № К2S4GІ, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 757 500 грн. зі сплатою 15,00 % річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 20 грудня 2037 року (а.с.9-13).

Відповідно до пункту 2.4 договору про іпотечний кредит, позичальник зобов'язується щомісячно до 20 числа кожного місяця, починаючи з наступного місяця укладення цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 9 704 грн. 48 коп. шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок, відкритий у кредитора.

На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, 20 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір №К2S4GІ, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка є її власністю на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 20 грудня 2007 року за реєстровим № 7400 (а.с. 14-16,17-18).

Згідно з пунктом 3.2 іпотечного договору, у випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем зобовязання в цілому або в частині, а також у інших випадках, передбачених цим договором, договором про іпотечний кредит або чинним законодавством, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в порядку, передбаченому цим договором та чинним законодавством.

Відповідно до пункту 4.3 іпотечного договору, даний пункт є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке надає право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки, на підставі цього договору, шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».

Отже, сторонами іпотечного договору досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо способу звернення стягнення на предмет іпотеки, що узгоджується з нормами матеріального права.

У звязку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобовязань за договором про іпотечний кредит станом на 13 жовтня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 4 107 446 грн. 54 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 756 433 грн. 96 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 1 324 439 грн. 21 коп. та пені у розмірі 2 026 573 грн. 37 коп. (а.с.4-6).

10 вересня 2014 року на адресу відповідача ОСОБА_2, яка вказана нею в договорі про іпотечний кредит та іпотечному договорі, ПАТ КБ «Приватбанк» направляло вимогу про дострокове виконання зобовязання, в якому повідомляло, що позивач прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки й у разі невиконання або неналежного виконання порушеного зобовязання в 30-денний строк з дня отримання цієї вимоги, вимагало добровільно разом з усіма членами сімї звільнити предмет іпотеки (а.с. 6-8).

Однак, жодних дій спрямованих на погашення заборгованості чи виконання інших вимог ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_2 не вчинила.

Установивши, що ОСОБА_2 зобовязання за договором про іпотечний кредит від 20 грудня 2017 року належним чином не виконує, внаслідок утворилась заборгованість у вказаному вище розмірі та банк згідно із Законом України «Про іпотеку» і умовами іпотечного договору має право на звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний позивачем спосіб, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки.

В апеляційної скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що згідно з вимогами ч.1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобовязання та (або) умови іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, в якій зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Однак банк указані вимоги Закону не виконав, оскільки направляв вимоги про виконання порушеного зобовязання на адресу, за якою вона не проживає, а тому, на думку відповідача, звернення стягнення на предмет іпотеки неможливе.

Проте, вказані доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки згідно з ч.2 ст.35 Закону України «Про іпотеку» положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку.

Тобто, у випадку, якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, він має право звернутися до суду з метою звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. При цьому рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Разом з тим, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині встановлення початкової ціни реалізації предмета іпотеки не може бути залишене в силі та підлягає зміні з таких підстав.

Згідно з ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Положеннями ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Відповідно до ч.2 ст.43 Закону України «Про іпотеку» початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки.

Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», слід дійти висновку, що у розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Вказана правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року (справа № 6-61цс15), в постанові від 07 жовтня 2015 року (справа № 6-1935цс15), в постанові від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-1561цс15) та в постанові від 08 червня 2016 року (справа № 6-1239цс16), яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд встановив початкову ціну продажу предмета іпотеки на рівні ціни, визначеної на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності, на умовах та в порядку, передбаченими ст.38 Закону України «Про іпотеку».

Проте, колегія суддів вважає, що зазначений спосіб визначення початкової ціни предмета іпотеки не може вважатися погодженою сторонами ціною продажу предмета іпотеки на час розгляду справи у суді у розумінні ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку».

У звязку з наведеними вище обставинами, суд апеляційної інстанції, сприяючи стороні позивача у здійсненні процесуальних прав у відповідності до вимог ч.4 ст.10 ЦПК України роз'яснив представнику позивача його право надати суду докази про оцінку предмета іпотекина час розгляду справи у суді.

При апеляційному розгляді справипредставник ПАТ КБ «Приватбанк» надав звіт субєкта оціночної діяльності товариства з обмеженою відповідальністю «ЛЕКСТАТУС ГРУП» про оцінку майна №0 від 21 квітня 2017 року, відповідно до якого станом на 21 квітня 2017 року ринкова вартість трикімнатної квартири АДРЕСА_4 становить 1 199 770 грн. (а.с.195-228).

Вказана ціна предмета іпотеки представником відповідача ОСОБА_5 у суді апеляційної інстанції не спростована.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що початкова ціна продажу предмета іпотеки підлягає встановленню у розмірі 1 199 770 грн., яка визначена субєктом оціночної діяльності станом на час вирішення справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині встановлення початкової ціни реалізації предмета іпотеки підлягає зміні на підставі ст.309 ЦПК України, у звязку з неповним зясуванням судом обставин, що мають значення для справи та порушенням судом норм матеріального права, встановивши початкову ціну реалізації предмета іпотеки у розмірі 1 199 770 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про виселення не оскаржується, а тому відповідно до положень ст.303 ЦПК України апеляційним судом не перевіряється.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2015 року в частині встановлення початкової ціни реалізації предмета іпотеки змінити.

Встановити початкову ціну реалізації предмета іпотеки у розмірі 1 199 770 (один мільйон сто девяносто девять тисяч сімсот сімдесят) грн. 00 коп.

В іншій частині рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 27 березня 2015 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді