Справа № 289/1600/15-ц
Номер провадження 2/289/39/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.06.2017 м. Радомишль

Радомишльський районний суд Житомирської області в складі:

головуючого - судді Невмержицького І.М.

при секретарі - Шуба В.М.

за участю позивача - ОСОБА_1

пр.позивача - ОСОБА_2

предст. відповідача ОСОБА_3,ОСОБА_4,ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в Радомишльському районному суді Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про поновлення на роботі,стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, проведення взаємозаліку заборгованості між сторонами,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1І.(надалі- Позивач) звернувся в суд з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», (надалі- Банк) просив визнати його звільнення від 18 травня 2010 року з посади менеджера Департаменту з управління та повернення проблемної заборгованості Житомирського регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк» за ст.38 КЗпПУ України (за власним бажанням) незаконним, поновити його на роботі на згаданій посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 травня 2010 року по день фактичного розрахунку в сумі 202424,42 грн., стягнути грошові кошти в сумі 100 000,00 грн. за завдану неправомірними діями моральну шкоду та провести взаємозалік заборгованості між сторонами.

В судовому засіданні Позивач та його представник за письмовою довіреністю ОСОБА_2 позовні вимоги зменшили,просили позовну вимогу про проведення взаємозаліку заборгованості між сторонами залишити без розгляду про що подали письмову заяву,при цьому суду ОСОБА_1 пояснив,що він з 01.03.2007 року працював на посаді менеджера Департаменту з управління та повернення проблемної заборгованості Житомирського регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк»(він же кредитний інспектор Радомишльського відділення ПАТ КБ «Приватбанк»), 22 квітня 2010 року його незаконно відсторонили від роботи,а як стало відомо значно пізніше його звільнили з роботи згідно наказу № ЄZR УВ-2010-82-п від 18 травня 2010 року з 31 травня 2010 року, начебто за власним бажанням, хоча ніяких заяв про звільнення він не писав,наказів про прийняття та звільнення з роботи йому не видали, трудову книжку не видали також, довідки про заробітну плату направили тільки після неодноразового звернення в червні 2010 року,а тому просив суд позовні вимоги задовольнити, поновити його на роботі,стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу до повного розрахунку,відшкодувати матеріальну та моральну шкоду завдану неправомірними діями під час звільнення з роботи.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав вимоги свого довірителя в повному обсязі та надав відповідні пояснення.

Представники Банку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в судовому засіданні з позовними вимогами не погодилися, зазначивши при цьому, що ОСОБА_1 працював в ПАТ КБ ПРИВАТБАНК з 01.03.2007 р. по 31.05.2010 р. і був звільнений з посади менеджера Департаменту з управління та повернення проблемної заборгованості 30.05.2010 р. на підставі наказу від 18.05.2010 р. № Э.711-УВ-2010-82-п за власним бажанням. Оскільки ОСОБА_1 був звільнений не з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а з власної ініціативи, і вимог про надання копії наказу не висував, копія наказу не видавалась, що не суперечить вимогам чинного трудового законодавства.Трудову книжку та повний розрахунок було видано працівникові в день звільнення, про що ОСОБА_1 поставив підпис як у книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них так і відомостях про виплату заробітної плати.Станом на дату розгляду справи книги обліку не збереглись у зв'язку із пошкодженням архіву Житомирського регіонального управління ПАТ КБ ПРИВАТБАН внаслідок затоплення грунтовими водами. Ці обставини підтверджуються службовою запискою № 3.711.0.0.0.0 2-6887 від 18.09.2013 р., актом про факт затоплення нежилого приміщення від 16.08.2013 р. та актом №1, а тому просили суд у задоволенні позову відмовити за безпідставністю та застосувати при цьому до позовних вимог строки позовної давності.

Вислухавши пояснення сторін у справі, перевіривши матеріали справи, та оцінивши зібрані по справ докази в їх сукупності,суд приходить до висновку про те,що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, Позивач був прийнятий на роботу згідно трудового договору з 01.03.2007 року на посаду менеджера Департаменту з управління та повернення проблемної заборгованості Житомирського регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк»(він же кредитний інспектор Радомишльського відділення ПАТ КБ «Приватбанк»),а звільнили з роботи згідно наказу № ЄZR УВ-2010-82-п від 18 травня 2010 року з 31 травня 2010 року за власним бажанням. В зв»язку з тим,що станом на травень 2010 року в Банку існувала електронна система з діловодства і тому письмова заява Позивача про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпПУ була внесена в електронну базу,а сама заява такниги обліку не збереглись у зв'язку із пошкодженням архіву Житомирського регіонального управління ПАТ КБ ПРИВАТБАН внаслідок затоплення грунтовими водами. Ці обставини підтверджуються службовою запискою № 3.711.0.0.0.0 2-6887 від 18.09.2013 р., актом про факт затоплення нежилого приміщення від 16.08.2013 р. та актом № 1. Трудову книжку та повний розрахунок було видано працівникові в день звільнення, про що ОСОБА_1 поставив підпис як у книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них так і відомостях про виплату заробітної плати.

У відповідності до ч.1 ст.38 КЗпПУ працівник має право розірвати трудовий Договір,укладений на невизначений строк,попередивши про це власника або уповноваженого ним органу.

Подавши 18 травня 2010 року заяву про звільнення за власним бажанням,ОСОБА_6 і був звільнений 30 травня 2010 року згідно поданої заяви.

Крім того,як доказ безпідставності позовних вимог про поновлення на роботі та підставою застосування судом до даних правовідносин строки позовної давності є той факт,що після 30 травня 2010 року ОСОБА_1 на роботу не вийшов і будь-яких претензій щодо його звільнення ні до адміністрації Банку ані в суд не заявляв.

За таких обставин суд вважає, що підстави на поновлення Позивача на роботв відсутні.

Що стосується вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу то суд вважає,що зазначені вимоги є похідними від вимог про поновлення на роботі,а в зв'язку з безпідставністю позовних вимог про поновлення на роботі, похідні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також не підлягають задоволенню.

Що стосується вимог про стягнення компенсації за завдану моральну шкоду суд приходить до наступного.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визначено, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, прямо визначено у статті 237-1 КЗпП, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя,порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У зв'язку з безпідставністю позовних вимог про поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу позовні вимоги про стягнення грошової компенсації за завдану моральну шкоду також не підлягають задоволенню.

Згідно з вимогами статті 233 КЗпП України визначають часові межі, упродовж яких працівник може звернутися до суду за вирішенням трудового спору.

Відповідно до ч.1 наведеної норми,у справах про звільнення встановлюється строк позовної давності у один місяць із дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки; щодо вирішення інших трудових спорів три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Оскільки Позивач обгрунтовує позовні вимоги із неправомірним звільненням та невидачею трудової книжки в день звільнення, про яке йому стало відомо 30.05.2010 р., саме з дня звільнення слід обчислювати строк для звернення до суду.

В даному випадку строк для звернення до суду сплинув 01.09.2010 року, а Позивач звернувся до суду лише 08 вересня 2015 року, тобто після спливу більше ніж 5 років з дня звільнення.

У поданій до суду позовній заяві, ОСОБА_1 не заявив клопотання про поновлення строку та обгрунтування поважності причин пропуску строку на зверненя до суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 73 ЦПК України суд поновлює строк, встановлений законом, за клопотанням строни або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Строки, встановлені ст. 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише при наявності поважних причин. При цьому, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.

Науковим коментарем до Цивільного Кодексу України визначено,що причина пропуску є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам:

- це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк;

- це обставина, яка виникла об'єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк;

- ця причина виникла протягом строку, який пропущено;

- ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Статтею 72 ЦПК України передбачено, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Згідно із положеннями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. та які встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін.

Суди, інколи відмовляючи в задоволенні позову по суті, додатковою підставою для відмови в задоволенні позову зазначають сплив строку позовної давності, що є неправильним.Встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови.Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право Позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності. Якщо ж причину пропуску цього строку суд визнає поважною, порушене право повинно бути захищене.

В позовній заяві не міститься клопотання про поновлення пропущеного строку, із тексту не вбачається пояснень щодо пропуску строку, до позовної заяви не додано доказів поважності причин пропуску строку. За таких умов, можна зробити висновок, що строк позовної давності, встановлений ст. 233 КЗпП України для предявлення позову Позивачем пропущено без поважних причин і підстав для його поновлення немає.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види Позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог Законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки(штраф,пеня).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу строку позовної давності пов»язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов,тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права..».

Судом встановлено, що на момент звільнення саме 30 травня 2010 року ОСОБА_1 про це було відомо у зв»язку з видачею трудової книжки та розрахункових і протягом 5 років з того моменту він до суду з позовом про відновлення порушеного права не звертався,в поданій до суду в 2015 році заяві пропуск строків позовної давності не обґрунтував та з клопотанням про його поновлення з поважних причин до суду не звертався.

Суд, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з огляду на вищезазначене.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 79, 88, 212-215 ЦПК України, ст.ст.254,256-258,261,509,526, 610,626,629,631,1048,1050,1054 ЦК України, ст.ст.38,116,148, 149,235,240-1 КЗпП України ,Конституцією України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог до ПАТ КБ «Приватбанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.

В решті позовних вимог згідно поданої заяви залишити без розгляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Житомирської області через Радомишльський районний суд протягом десяти днів починаючи з дня його проголошення.Особи,які брали участь у справі,але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення,можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя І. М. Невмержицький