АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3020/17 Головуючий 1 інст. Гуренко М.О.
Справа № 623/5007/15-ц Доповідач - Пономаренко Ю.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого судді : Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії : ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

за участю секретаря: Єрьоменко О.В.

заслухавши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 до ОСОБА_8, третя особа: приватний нотаріус Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_9 про визнання удаваного правочину недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2015 року ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 20 травня 2009 року, укладеним між ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилаються на те, що вони є власниками квартири АДРЕСА_2. На початку 2008 року в їхній сімї виникли тяжкі обставини, обумовлені скрутним матеріальним становищем, а тому для вирішення матеріальних проблем позивачі вимушені були звернутися до ОСОБА_8, який погодився надати їм в борг 5000 доларів США та запропонував у приватного нотаріуса оформити формальний договір купівлі-продажу квартири, який по своїй природі буде слугувати договором займу та застави. Позивачі, в свою чергу, погодилися на його пропозицію і 20 травня 2009 року уклали правочин, посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований за № 694, згідно якого позивачі продали відповідачу належну їм квартиру.

При цьому сторони домовились, що після повернення боргу в повному обсязі ОСОБА_8 зобов'язується повернути їм квартиру, переоформивши договір купівлі-продажу на їхнє імя. Протягом 2 років позивачі повністю розрахувалися з відповідачем, сплативши йому при цьому суму, яка в половину перевищує 5000 доларів США і запропонували за взаємною згодою розірвати укладений договір купівлі-продажу. Однак після повного розрахунку ОСОБА_8 відмовився розірвати укладений договір та повернути квартиру. У звязку з чим, вони вимушені були звернтися до суду з вказаним позовом.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду 1 інстанції, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 звернулися з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення є незаконним, необґрунтованим та постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі просять рішення суду скасувати та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обов'язки доказування і подання доказів кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивачами не надано суду у відповідності до ст.60 ЦПК України належних та допустимих доказів на підтвердження недійсності правочину.

Судова колегія вважає, що такий висновок суду першої інстанції є правильним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам діючого законодавства та фактичним обставинам по справі. Судом повно та всебічно досліджені надані докази, дана їм належна оцінка та згідно встановленого постановлено рішення, яке відповідає вимогам ст.ст.11, 60, 61 ЦПК України.

Згідно із ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підстави недійсності договорів визначені у ст.ст. 203,215 ЦК України.

За приписами ч.І ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами (стороною) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З аналізу зазначеної норми вбачається, що судовому захисту підлягає лише порушене право.

Пунктом 5 Постанови № 9 «Про судову тактику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року Пленум Верховного Суду України передбачено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета :пору на власний розсуд.

Матеріали справи містять дані про те, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 03.02.2005 року, виданого Ізюмським комунальним житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством № 1 м. Ізюм Харківської області позивачі були власниками квартири АДРЕСА_2.

20.05.2009 року між ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться в АДРЕСА_3. Договір посвідчений приватним нотаріусом Ізюмського нотаріального округу Харківської області за реєстром № 694.

З тексту договору, який підписаний сторонами, вбачається, що при укладанні договору купівлі-продажу квартири сторони діяли свідомо і добровільно, на власний розсуд, без збігу тяжких обставин, без будь-якого примусу як фізичного, так і психічного, не порушуючи права третіх осіб, бажаючи реального настання правових насідків, обумовлених договором, перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин обумовлених договором, розуміючи значення, умови правочину та його правові наслідки, діючи без впливу обману, він не є фіктивним чи удаваним.

Згідно договору купівлі-продажу продавцями цієї квартири є чотири особи, що є власниками цієї квартири, та всі ці чотири власника добровільно погодилися на продаж свого майна ОСОБА_8

Права власності на квартиру зареєстровані. Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Державна реєстрація відбулася 20 травня 2009 року шляхом внесення запису у Державному реєстрі правочинів про вчинення цього правочину та формування відповідного витягу з Державного реєстру правочинів відповідно до п.п. 1, 6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого Постановою КМУ від 26 травня 2004 року № 671, відповідно до яких Державна реєстрація правочинів проводиться відповідно до вимог Цивільного кодексу України шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів.

Судом 1 інстанції вірно встановлено, що відповідач сплатив позивачам обумовлену в договорі суму грошових коштів, враховуючи її місце розташування та поверх, а продавці добровільно погодилися продати квартиру за такою ціною.

З договору купівлі-продажу від 20.05.2009 року вбачається, що позивачі продали спірну квартиру, а ОСОБА_8 придбав у них вказану квартиру за визначеною ціною, інших домовленостей крім угоди купівлі-продажу вищевказаний договір не містить.

Колегія суддів вважає правильним висновки суду, що факт того, що позивачі ОСОБА_3 Г та ОСОБА_10 після укладення договору купівлі-продажу квартири залишилися проживати у квартирі і не знялися з реєстраційного обліку не свідчать про те, що при укладанні договору купівлі-продажу волевиявлення сторін не було вільним та не відповідало їх волі та угода не була направлена на реальне настання правових наслідків, обумовлених нею.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з тексту рішення апеляційного суду Харківської області від 15 січня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Ізюмський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби в Харківській області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку, під час розгляду справи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не заперечували того факту, що позивач ОСОБА_8 є власником спірної квартири., але заперечуючи проти позовних вимог щодо виселення, посилались на наявність в них сервітуту на користування спірною квартирою.

Крім того, як вбачається із заяви про перегляд заочного рішення від 21.02.2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 посилалися на той факт, що при переході права власності на спірну квартиру ОСОБА_8, за домовленістю між ними позивачі залишаються проживати в спірній квартирі постійно, будуть доглядати та сплачувати за комунальні послуги, ніяких доводів щодо удаваності правочину не зазначали. (а.с. 155).

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду 1 інстанції, що позивачами у відповідності ст. 60 ЦПК України не надано доказів ні до суду 1 інстанції, ні до суду апеляційної інстанції на підтвердження своїх доводів та не доведений факт укладення ними іншої угоди крім угоди купівлі-продажу.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

При такому положенні судова колегія вважає, що суд всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не має.

Інші доводи апеляційної скарги рішення суду не спростовують.

На підставі викладеного, керуючись ст.303,304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.313, ст.ст.314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 23 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий - Ю.А. Пономаренко

Судді О.М. Хорошевський

ОСОБА_1