Ухвала

іменем україни

10 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агро-Еліта», третя особа - Реєстраційна служба Нікопольського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, про визнання недійсними договору оренди земельної ділянки, рішень державного реєстратора, скасування запису в державному реєстрі прав та державної реєстрації права оренди земельної ділянки, зобов'язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернулись до суду з вищезазначеним позовом, у якому з урахуванням уточнень просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 01 серпня 2008 року № 0760, укладений між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Агро-Еліта» (далі - ТОВ «Агро-Еліта»), скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, відповідно до договору оренди земельної ділянки укладеного від 01 серпня 2008 року між нею та ТОВ «Агро-Еліта», зобов'язати ТОВ «Агро-Еліта» повернути їй самовільно зайняту земельну ділянку.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що на підставі рішення Придніпровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області від 30 жовтня 2001 року № 251-ХХ/ХХІІІ їй було виділено в натурі земельну ділянку площею 3,470 га, яка розташована на території Придніпровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області. Право власності на вказану земельну ділянку посвідчено державним актом, виданим 20 травня 2004 року Нікопольською районною державною адміністрацією, на її ім'я.

У липні 2000 року між нею та товариством з обмеженою відповідальністю «Аврора» (далі - ТОВ «Аврора») був укладений договір оренди належної їй земельної ділянки, умовами якого було передбачено щорічну його пролонгацію. Вона отримувала орендну плату, але після того як орендна плата перестала її задовольняти, вирішила розірвати цей договір, однак з'ясувалося, що її земельною ділянкою користується зовсім інша особа, з якою договору оренди вона не укладала.

Так, 01 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Агро-Еліта» був укладений договір оренди земельної ділянки № 0760, який був зареєстрований у Нікопольському відділі державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах» від 14 грудня 2009 року за № 82.

Посилаючись на те, що вказаний вище договір оренди земельної ділянки не підписувала та про його укладення дізналась значно пізніше, просила позов задовольнити.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 01 серпня 2008 року № 0760, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Агро-Еліта», зареєстрований у Нікопольському відділі державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 14 грудня 2009 року за № 82, щодо оренди земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої на території Придніпровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області.

Скасовано державну реєстрацію речового права оренди, яке виникло на підставі договору оренди земельної ділянки від 01 серпня 2008 року № 0760, укладеного між ОСОБА_3 та ТОВ «Агро-Еліта», зареєстрованого у Нікопольському відділі державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 14 грудня 2009 року за № 82, щодо земельної ділянки, площею 3,1400 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої на території Придніпровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, яка належить ОСОБА_3

Зобов'язано ТОВ «Агро-Еліта» повернути ОСОБА_3 за актом приймання-передачі спірну земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому вона була взята в оренду.

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_3 у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що у липні 2000 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Аврора» був укладений договір оренди земельної ділянки. У договорі зазначено, що власником земельної ділянки є ОСОБА_3, що підтверджує сертифікат на право на земельну частку (пай) № 0179445, виданий 25 лютого 1997 року ДП № 76/3-р. Згідно з п. 1.1 сторони погодились на оренду земельної ділянки протягом п'яти років, починаючи з лютого 2000 року і закінчуючи груднем 2004 року. Згідно з п. 4.2 сторони можуть перманентно продовжувати термін оренди земельної ділянки на кожен наступний рік після закінчення терміну дії цього договору. Такий договір може укладатися через кожен рік дії цього договору.

20 травня 2004 року на ім'я позивачки був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ДП № 112462, згідно з яким остання є власником земельної ділянки площею 3,470 га, розташованої на території Придніпровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, землю передано для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

01 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Агро-Еліта» був укладений договір оренди земельної ділянки № 0760, за умовами якого позивачка надала, а відповідач прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Придніпровської сільської ради Нікопольського району Дніпропетровської області, кадастровий номер НОМЕР_1, загальною площею 3,1400 га. Вказаний договір оренди земельної ділянки був зареєстрований у Нікопольському відділі державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 14 грудня 2009 року за № 82.

У 2014 році позивачка звернулась до Нікопольського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області з заявою, на підставі якої було розпочато досудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 16 липня 2014 року за № 0002911, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України.

Згідно з висновком експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області від 03 грудня 2014 року підпис від імені ОСОБА_3 у договорі оренди земельної ділянки від 01 серпня 2008 року № 0760 у графі «Орендодавець» виконаний не ОСОБА_3, а іншою особою.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилалась на те, що вищевказаний договір оренди земельної ділянки вона не підписувала та його істотні умови не обговорювала, про його існування дізналась лише у лютому 2013 року після отримання відповіді на своє звернення від відповідача.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що оспорюваний договір оренди позивачка особисто не підписувала, що свідчить про відсутність волі орендодавця на його укладення. При цьому, суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 про порушення свого права дізналась у лютому 2013 року, тому строк позовної давності нею не пропущений.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в позові, виходив із того, що позивачка пропустила строк позовної давності, встановлений ст. 257 ЦК України.

Проте погодитися з висновками апеляційного суду повністю не можна.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності -загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Нормою ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-738цс15, від 18 березня 2015 року у справі № 6-25цс15.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (стаття 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_3 та ТОВ «Аврора» раніше, у липні 2000 року, вже укладався договір оренди земельної ділянки, термін дії якого закінчився у грудні 2004 року.

Під час розгляду справи позивачка вказувала на те, що отримувала орендну плату до 2013 року і вважала, що це тривають зобов'язання відповідно до договору оренди земельної ділянки, який був укладений між нею та ТОВ «Аврора», правонаступником якого є ТОВ «Агро-Еліта».

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов висновку про те, що позивачка не пропустила строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України, так як про порушення права дізналась після отримання у лютому 2013 році відповіді на звернення з приводу спірного договору оренди земельної ділянки від 01 серпня 2008 року № 0760. При цьому, суд встановив, що позивачка зверталась до прокуратури, але відповідь не містила посилання на договір оренди вказаної вище земельної ділянки, також встановив, що оспорюваний договір оренди вона не підписувала. Докази отримання нею зареєстрованого договору оренди або інформації щодо нього до лютого 2013 року у матеріалах справи відсутні.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що перебіг позовної давності почався саме з лютого 2013 року, коли позивачка дізналась про порушення свого права, що відповідає ч. 1 ст. 261 ЦК України.

Апеляційний суд, пославшись лише на отримання позивачкою орендної плати з 2008 року до 2014 року від ТОВ «Агро-Еліта», встановлені судом першої інстанції обставини не перевірив та не спростував, згадану вище правову позицію Верховного суду України не врахував та дійшов передчасного висновку про пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Враховуючи допущені судом апеляційної інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалене ним рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України таке рішення підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 344, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта