Справа № 428/2492/17
Провадження №2-о/428/173/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року Сєвєродонецький міський суд

Луганської області у складі:

головуючого судді Юзефовича І.О.

при секретарі Рочевой М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація, в якій просить встановити факт її вимушеного переселення у листопаді 2014 року з окупованої території Луганської області, Україна, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області, Україна.

Заявник ОСОБА_1 у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Представник заявника ОСОБА_2 у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується матеріалами справи, надала до суду заяву про перенесення розгляду справи у звязку з терміновим відрядженням. Стосовно даної заяви представника заявника ОСОБА_2 суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст. 169 ЦПК України, неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. За клопотанням сторони та з урахуванням обставин справи суд може відкласти її розгляд. При цьому суд зауважує, що представником заявника ОСОБА_2 до вищевказаної заяви не додано жодного підтверджуючого документу наявності її відрядження, а тому суд приходить до висновку про відсутність поважних причин неявки представника заявника, що не являється перешкодою для розгляду справи враховуючи наявну заяву заявника ОСОБА_1 про розгляд справи за її відсутності.

Представники заінтересованих осіб Міністерства соціальної політики України, Посольства Російської Федерації в Україні у судове засідання не зявилися, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки до суду не повідомили, заяв до суду не надходило.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії паспорта громадянина України серії ЕМ №366169, виданого Жовтневим РВ УМВС України в Луганській області 14.10.1999 року, ОСОБА_1, 27.09.1968р.н., зареєстрована з 14.04.1999р. за адресою: Україна, Луганська область, м. Луганськ, «кв. 60 лет Оьразования СССР»АДРЕСА_1. Відповідно до копії довідки №5218 від 20.11.2014р. про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, виданої Управлінням праці та соціального захисту населення Сєвєродонецької міської ради Луганської області, ОСОБА_1, 27.09.1968р.н., перемістилася 01.10.2014р. з тимчасово окупованої території в м. Сєвєродонецьк за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до статті 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення певних фактів. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Зі змісту вказаних статей, а також розяснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що судовому порядку встановлюються тільки такі факти, які мають юридичні наслідки і від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а також такі факти встановлюються тільки тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

В заяві від 10.03.2017р. заявник ОСОБА_1, обґрунтовуючи необхідність встановлення юридичного факту збройної агресії Російської Федерації проти України та юридичного факту окупації Російською Федерацією частини території України вказує на те, що встановлення цього факту породжуватиме виникнення її права на справедливу компенсацію з Російської Федерації.

Оцінюючи обґрунтованість заяви ОСОБА_1 суд по-перше зазначає, що частиною 3 статті 8 Конституції України гарантовано звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України.

Частинами 1, 2 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Отже, звернення до суду людини і громадянина здійснюється безпосередньо на підставі Конституції України і не залежить від попереднього встановлення тих чи інших юридичних фактів. Зокрема, заявник має право звернутися до суду з метою безпосередньої реалізації та доведення свого права на справедливу компенсацію з Російської Федерації, при цьому попереднє встановлення факту вимушеного переселення заявника внаслідок збройної агресії та окупації з боку Російської Федерації не є необхідним.

Вищевикладене, на думку суду, свідчить про те, що факт, який просить встановити заявник, не породжує для нього безпосередніх юридичних наслідків, з метою настання яких він звертається до суду. Тобто, встановлення вказаного факту не призводить до виникнення права заявника на справедливу компенсацію з Російської Федерації, адже можливість реалізації такого права існує незалежно від попереднього встановлення юридичного факту.

По-друге суд зазначає, що у Конституції України єдиним органом законодавчої влади в Україні визначено парламент ОСОБА_3 України (ст. 75 Конституції України). До повноважень вищевказаного органу, зокрема, належить прийняття законів; оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України (п. 3, 9 ст. 85 Конституції України).

У звязку з агресією Російської Федерації проти України, яка розпочалася 27.02.2014р. Верховна ОСОБА_3 України, діючи як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27.01.2015р. прийняла закон «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» (надалі Закон № 1207-VII), згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (надалі тимчасово окупована територія) є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20.02.2014р. (ст. 1 вищевказаного Закону із змінами та доповненнями).

Також, постановою Верховної ОСОБА_3 України від 17.03.2015р. № 254-VIII визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Отже, вищеназваною постановою єдиний орган законодавчої влади в Україні визнав тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. У звязку із вищевикладеним, відсутні правові підстави для визнання в судовому порядку факту тимчасової окупації, збройної агресії з боку Російської Федерації на окремих територіях Донецької та Луганської областей.

Крім того, 14.08.2014р. Верховна ОСОБА_3 України, виходячи з положень Конституції України, Декларації про державний суверенітет України та загальновизнаних міжнародних норм і правил прийняла Закон «Про санкції» (надалі Закон № 1644-VII ).

У звязку з агресією Російської Федерації проти України, Верховна ОСОБА_3 України прийняла постанову, якою затвердила Звернення Верховної ОСОБА_3 України до Організації Обєднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської ОСОБА_4 Європи, Парламентської ОСОБА_4 НАТО, Парламентської ОСОБА_4 ОБСЄ, Парламентської ОСОБА_4 ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором та доручила Голові Верховної ОСОБА_4 України невідкладно направити текст Звернення до Організації Обєднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської ОСОБА_4 Європи, Парламентської ОСОБА_4 НАТО, Парламентської ОСОБА_4 ОБСЄ, Парламентської ОСОБА_4 ГУАМ, національних парламентів держав світу (надалі Звернення).

21.04.2015р. Верховна ОСОБА_4 України схвалила текст Заяви Верховної ОСОБА_4 України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків».

У статті 1 Закону України «Про оборону України» наведено визначення збройної агресії це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про оборону України» у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його ОСОБА_3 України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної ОСОБА_3 України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.

Указом Президента України від 24.09.2015р. № 555/2015 «Про рішення ОСОБА_3 національної безпеки і оборони України від 02.09.2015р. «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» затверджено Воєнну доктрину України (надалі Доктрина), основні положення якої є похідними від Стратегії національної безпеки України, розвивають її положення за напрямами забезпечення воєнної безпеки та спрямовані на протидію агресії з боку Російської Федерації (п. 3 Доктрини).

З наведеного випливає, що основні положення Воєнної доктрини є похідними від Стратегії національної безпеки України, розвивають її положення за напрямами забезпечення воєнної безпеки та спрямовані на протидію агресії з боку Російської Федерації.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки факт збройної агресії відносно України та тимчасової окупації окремих районів Донецької та Луганської областей Російською Федерацією є загальновідомим фактом на території України, адже такий факт підтверджений парламентом України і Президентом України під час здійснення ними своїх виключних законодавчих, виконавчих та інших повноважень.

З урахуванням ч. 7 ст. 235 ЦПК України суд вважає за необхідне не вирішувати питання про відшкодування будь-яких судових витрат у цій справі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 197, 208, 209, 212-215, 256-259 ЦПК України, суд

вирішив:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: вимушеного переселення з окупованої частини території Луганської області України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Сєвєродонецький міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя