Справа № 461/1903/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Котельва К.О.
Провадження № 22-ц/783/2600/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Н. О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, ОСОБА_2

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представників ЛКП «Рембуд» ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського комунального підприємства «Рембуд» на рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 лютого 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до Львівського комунального підприємства «Рембуд» про поновлення на роботі, на посаді головного інженера Львівського комунального підприємства «Рембуд», стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі за період з 26.01.2016 року по 16.02.2017 року в сумі 100 611,40 грн., а також стягнення моральної шкоди в розмірі 2 304 000,00 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, поновлено ОСОБА_5 на посаді головного інженера Львівського комунального підприємства «Рембуд».

Стягнуто з Львівського комунального підприємства «Рембуд» на користь ОСОБА_5 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу до дня поновлення його на роботі за період з 26.01.2016 року по 16.02.2017 року 100 611,40 грн.

Стягнуто з Львівського комунального підприємства «Рембуд» на користь держави судові витрати в сумі 1640,00 грн.

В решті вимог позову відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення на роботі ОСОБА_5 та стягнення на його користь середньої заробітної платати за час вимушеного прогулу в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішення в апеляційному порядку оскаржило ЛКП «Рембуд»,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що позивачем пропущено встановлений ч. 1 ст. 233 КЗпП України місячний строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки наказ про звільнення було ним отримано 28.01.2016 року, а з позовом він звернувся 21.03.2016 року, по збігу майже двох місяців після отримання наказу про звільнення його з роботи. Також зазначає, що позивачем в клопотанні про поновлення строку на звернення до суду, надані неправдиві відомості щодо неотримання ним трудової книжки, оскільки незважаючи на неодноразові вимоги зі сторони ЛКП «Рембуд» про необхідність надання трудової книжки для оформлення працевлаштування, ОСОБА_5 її не надав. Дані обставини підтверджуються Актом про відмову працівника надати трудову книжку від 01.10.2015 року, який було складено та підписано комісією у складі адміністрації та працівників ЛКП «Рембуд», наказом № 4/12 від 22.12.2015 року про зобовязання позивача, до 24.12.2015 року включно, надати оригінал трудової книжки і належним чином засвідчену копію диплому про освіту та доповідною запискою ОСОБА_5 від 25.12.2015 року, в якій він вказав про неможливість надати диплом про вищу освіту і трудову книжку у звязку із їх втратою за попереднім місцем праці. Вважає, що суд першої інстанції не дослідив усіх обставин справи, зокрема, не звернув увагу на те, що інформація подана позивачем щодо його перебування на роботі у дні прогулу є суперечливою і спростовується показами свідків та актами про його відсутність на робочому місці від 06.01.2016 року та від 21.01.2016 року, а долучені до матеріалів позовної заяви довідка про перебування на стоматологічному лікуванні в стоматологічній клініці «Пародент», інформаційна довідка видана Дошкільним навчальним закладом ясла садок № 18 і лист № 4 від 05.11.2016 року про перебування у ПАТ «Львівобленерго» лише підтверджують факт відсутності працівника на робочому місці. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників ЛКП «Рембуд» ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що головний інженер ЛКП «Рембуд» ОСОБА_5 не допустив прогулу, оскільки був відсутній на роботі з поважних причин, а відтак його звільнення є незаконним, оскільки суперечить нормам трудового законодавства, а тому його слід поновити на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. При цьому суд вважав, що позивачем не пропущено строк для звернення до суду з позовом за захистом своїх прав.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є встановлення поважності причин відсутності.

Законодавством не визначено переліку обставин, за наявності яких прогул вважається вчиненим із поважних причин, тому суд вирішує питання про поважність причин відсутності працівника на роботі виходячи з конкретних обставин і враховуючи будь-які докази з числа передбачених ст. 57 ЦПК України.

Відповідно до роз»яснень п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП України суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у звязку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобовязаний пропрацювати за призначенням після вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Поважність або неповажність причин неявки на роботу є оціночним питанням. Зокрема необхідно встановити, чи обумовлені причини відсутності працівника його поведінкою або обставинами, незалежними від нього, тощо.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 з 11.09.2016 року працював на посаді головного інженера ЛКП «Рембуд».

Відповідно до наказу № 54-К від 25.01.2016 року, головного інженера ЛКП «Рембуд» ОСОБА_5, звільнено із займаної посади на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України, за прогул (відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Заперечуючи факт своєї відсутності на роботі 06.01.2016 року та 27.01.2016 року, ОСОБА_5 посилався на те, що 06.01.2016 року у період з 09:55 по 10:10 год. він знаходився перебував у виробоничо-маркетинговій службі ПАТ «Львівобленерго», про що зроблений відповідний запис під № 1879 у журналі обліку відвідувачів ПАТ «Львівобленерго», протягом дня 06.01.2016 року займався внесенням змін до проекту «Реконструкція розділення загального будинкового обліку електроенергії в житловому будинку по вул. Липова Алея, 7 у м. Львові» в установах Львівських міських електричних мереж на вул. Шевченка, 1 та ПАТ «Львівобленергно», на підтвердження вищевикладеного долучив лист ЛКП «Рембуд» з відміткою про вручення. Що стосується відсутності 27.01.2016 року, ствердив, що знаходився на лікуванні у стоматологічній клініці «Пародент» з 11:00 год. до 12:40 год., що підтверджується довідкою, виданою ТзОВ Фірма «Пародент» 21 січня 2016 року. Крім цього, свою відсутність на роботі 21.01.2016 року з 12:00 год. до 17:30 год пояснює тим, що в Дошкільниму навчальному закладі (ясла-садочок) № 18 21.01.2016 року дійсно не було світла з 12:00 год. до 17:30 год., проводились ремонтні роботи, і він змушений був забрати дитину раніше, так як в приміщеннях груп було холодно.

Суд першої інстанції, беручи до уваги пояснення позивача, представника відповідача, свідків, доповідні надані позивачем на підтвердження зазначених ним причин відсутності на роботі довідку ПАТ «Львівобленерго» від 27.07.2016 року, довідку, видану ТзОВ Фірма «Пародент», довідку, видану Дошкільним навчальним закладом (ясла-садочок) № 18 від 28.01.2016 року №02, суд першої інстанції прийшов до висновку, що досліджені судом докази не підтверджують факт відсутності працівника більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин 06.01.2016 року та 21.01.2016 року. Крім того, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що виконання посадових обовязків головного інженера, враховуючи обсяг та характер його роботи, допускає перебування протягом робочого часу за межами робочого кабінету, а також за межами підприємства. При цьому, показаннями свідків було встановлено, що жоден з підписантів актів про відсутність на робочому місці, не зясовував причини такої відсутності, крім того, не було здійснено систематичної перевірки відсутності позивача на робочому місці 06.01.2016 року та 21.01.2016 року, і за таких обставин задовольнив позовну вимогу ОСОБА_5 про поновлення на посаді головного інженера Львівського комунального підприємства «Рембуд».

Задовольнивши позову вимогу ОСОБА_5 про поновлення на посаді головного інженера ЛКП «Рембуд», задоволення судом першої інстанції позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу ґрунтується на вимогах закону, відповідає вимогам ст. 235 КЗпП України, відповідно до якої у разі звільнення без законної підстави, при винесенні рішення про поновлення на роботі суд приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Розрахунок належного ОСОБА_5 середнього заробітку за час вимушеного прогулу судом першої інстанції проведено у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 року з наступними змінами, за період з 26.01.2016 року по 16.02.2017 року.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не звернув увагу на встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з ч.1 ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам розяснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Якщо місячний чи тримісячний строк строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з»ясовує не лише причини пропуску, а й всі обставини справи, права та обов»язки сторін.

Як стверджує ОСОБА_5 у позовній заяві, клопотанні про поновлення строку на звернення до суду з позовом, копію наказу про звільнення він отримав рекомендованим листом 28.01.2016 року.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 також ствердив про те, що копію наказу № 54-К від 25.01.2016 року про його звільнення він отримав 28.01.2016 року, однак заперечив своєчасне отримання ним трудової книжки, а тому вважає причини пропуску ним строку на звернення до суду з позовом поважними, чим мотивує підстави для поновлення цього строку.

Проаналізувавши зазначені обставин, колегія суддів встановила, що про звільнення з посади ОСОБА_5 стало відомо ще 28.01.2016 року, однак з позовом до суду він звернувся лише 21.03.2016 року, що підтверджується штемпелем Галицького районного суду м. Львова, проставленим 21.03.2016 року, що свідчить про пропуск позивачем строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі.

Позивач, звернувшись до суду з позовом про поновлення на посаді, вважав, що ним пропущено строк звернення до суду за захистом своїх прав з поважних причин, оскільки ЛКП «Рембуд» при його звільненні не видало трудової книжки.

Матеріалами справи підтверджується, і це було з»ясовано судом першої інстанції, що при влаштуванні (прийняті) на роботу і в подальшому, ОСОБА_5, незважаючи на вимоги передати ЛКП «Рембуд» трудову книжку, її підприємству не передав, така на підприємстві не знаходилася, а відтак ЛКП «Рембуд» не міг видати ОСОБА_5 при звільненні з роботи трудову книжку, оскільки така на підприємстві взагалі не знаходилася.

За таких обставин безпідставними та необгрунтованими є доводи ОСОБА_5 та його представника про те, що позивачем з поважних причин пропущено встановлений ст. 233 КЗпП України строк для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, оскільки такий, на думку позивача, слід рахувати з дня видачі трудової книжки.

На думку колегії не заслуговують на увагу твердження ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6 про те, що встановлений ст. 233 КЗпП України місячний строк на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі повинен відраховуватися одночасно з дня вручення копії наказу про звільнення і з дня видачі трудової книжки, оскільки ця норма права передбачає, що місячний строк слід рахувати або з дня вручення копії наказу про звільнення, або з дня видачі трудової книжки.

І оскільки, як ствердив ОСОБА_5, наказ про звільнення він отримав рекомендованим листом 28.01.2016 року, то місячний строк на звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, з врахуванням положень ст. 233 КЗпП України, слід відраховувати з 28.01.2016 року.

За таких обставин, звернення ОСОБА_5 з позовом про поновлення на роботі лише 21.03.2016 року свідчить про пропуск ним місячного строку, встановленого ст. 233 КЗпП України.

За вищенаведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_5 пропустив місячний строк, встановлений ст. 233 КЗпП України для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, підстав для його поновлення колегія суддів не вбачає, оскільки зазначена позивачем причина пропуску строку на звернення до суду з позовом, не є поважною, що є підставою для відмови в задоволенні позову ОСОБА_5 про поновлення його на роботі.

Відповідно до ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення:1) неповне з»ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Враховуючи неповне з»ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_5

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст.ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства «Рембуд» - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання рішенням апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

ОСОБА_2