У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 12 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним вище позовом, який обґрунтував тим, що 01 березня 2013 року між ним та відповідачем був укладений договір позики на суму 50 тис. грн, того ж дня відповідачем була отримана вказана сума коштів, про що свідчить розписка останнього. Дану суму коштів відповідач зобов'язався повернути до 01 квітня 2013 року, а в разі своєчасного неповернення суми позики зобов'язувався сплатити 10 % річних від простроченої суми. На даний час відповідач своє зобов'язання не виконав, грошові кошти не повернув та відмовляється виконати своє зобов'язання в добровільному порядку.

На підставі вищевказаного, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики, в розмірі 50 тис. грн, 10 % річних в розмірі 14 436 грн 48 коп. та судовий збір в розмірі 644 грн 36 коп.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 12 січня 2017 року, позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 01 березня 2013 року у розмірі 50 тис. грн та 10 % річних за період з 02 квітня 2013 року по 19 лютого 2016 року у розмірі 14 436 грн 48 коп., а всього 64 436 грн 48 коп.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7 - ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно зі ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 березня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав у власність відповідачу грошові кошти у сумі 50 тис. грн, а відповідач зобов'язався повернути позивачу таку ж суму грошових коштів через один місяць з моменту укладення договору. Вразі несвоєчасного повернення суми позики відповідач зобов'язувався сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 10 % річних від простроченої суми.

На підтвердження факту передання грошових коштів відповідачу позивач надав розписку ОСОБА_5 від 01 березня 2013 року.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно виходив із того, що оскільки відповідач не виконав у встановлений строк взяті на себе зобов'язання за договором позики від 01 березня 2013 року, то з нього на користь позивача підлягає стягненню в примусовому порядку сума позики та передбачені договором відсотки за користування позикою.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначились з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, підстави для їх скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач підписував договір та розписку, в яких були відсутні данні про розмір запозичених коштів та про дату складання цих документів, про те, що договір позики між сторонами справи від 01 березня 2013 року є фіктивним, та інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи в касаційному порядку не передбачено.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 відхилити.

Заочне рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О. Леванчук

А.В.Маляренко