Провадження №2/760/2566/17
Справа №760/370/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді - Оксюти Т.Г.

при секретарі - Горупа В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_2 про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача та просила визнати недійсним з моменту укладення договір про надання споживчого кредиту №0 від 14.09.2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 14.09.2007 року між нею та відповідачем був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого позивач отримала кошти в сумі 47488,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом 11,90% річних, з кінцевим терміном повернення 14.09.2019 року.

Зазначила, що вищевказаний кредитний договір був укладений сторонами з порушенням вимог чинного законодавства, з огляду на те, що він був укладений на невигідних умовах, що порушило один із принципів цивільного законодавства - свободу договору.

Договір не відповідав вимогам ст.ст. 10, 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, відповідачем було надано позивачу кредит в іноземній валюті, а саме доларах США.

Перед підписанням договору працівники банку запевнили, що курс долара США відносно гривні стабільний, відсоткові ставки за кредитом в іноземній валюті нижчі, ніж в національній.

При цьому, в порушення п. 3.8 Постанови №168, попередження про валютні ризики від банку позивач не отримувала.

Зазначила, що вона весь час добросовісно виконувала умови договору, однак у зв'язку з різким збільшенням курсу долара США відносно гривні, вона стала неплатоспроможною та не в змозі виконувати умови договору.

Вважає, що її банком було введено в оману щодо умов договору та призвело до порушення її прав.

Також, як на підставу для визнання кредитного договору недійсним позивач посилалась на те, що банком жодного разу її не було повідомлено про зміну процентної ставки, у зв'язку з чим нарахування відсотків є неправомірним.

Таким чином, кредитний договір суперечить вимогам чинного законодавства, укладено сторонами на невигідних для позичальника умовах, на запропонованих стандартних умовах, що обмежувало волю позивача при укладанні договору, кредит надано в іноземній валюті, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, на думку позивача, є підставою для визнання договору недійсним.

На підставі вищевикладеного просила позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги своєї довірительки підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив.

В ході розгляду справи представником відповідача були надані пояснення, в яких він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що вони є надуманими та необґрунтованими, оскільки перед підписанням договору про надання споживчого кредиту №0 від 14.09.2007 року, позивач була ознайомлена з його умовами, про що свідчить її підпис на самому договорі.

З урахуванням викладеного, просив задоволенні позову відмовити.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин.

Враховуючи те, що представник відповідача надав пояснення суду з приводу пред'явленого позову, судом досліджені всі матеріали справи та докази і заперечення сторін, підстави, передбачені ст. 169 ЦПК України для відкладення розгляду справи та оголошення перерви в ній відсутні, суд вважає за можливе закінчити розгляд справи у його відсутність.

Третя особа в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечував.

Суд, вислухавши думку представника позивача, третьої особи, врахувавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що у позові слід відмовити з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 14.09.2007 року між ОСОБА_1 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», був укладений договір про надання споживчого кредиту №0, відповідно до умов якого позивач отримала кошти в сумі 47488,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом 11,90% річних, з кінцевим терміном повернення 14.09.2019 року.

14.09.2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки №141583.

Позивач просила визнати недійсним з моменту укладення зазначений договір про надання споживчого кредиту №0 від 14.09.2007 року.

В обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним кредитного договору позивач посилалась на те, що ПАТ «УкрСиббанк» було введено її в оману щодо умов договору, він був укладений на невигідних та несправедливих умовах для неї, що є порушенням ст. 10, ч. 2 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позичальника не було повідомлено про сукупну вартість кредиту та не відібрано письмового підтвердження про ознайомлення з умовами кредитного договору. Тобто, на думку позивача, банк свідомо ввів її в оману щодо істотних умов договору, на що слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, яка діяла час виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Згідно з ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернения кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Пунктом 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема, умови договору про: установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові № 6-1341цс15 від 02.12.2015 року, за змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Згідно п. 7.12 кредитного договору сторони передбачили умови про те, що позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними, підтверджує свою здатність виконувати умови цього договору, та що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, позичальнику перед укладенням договору було вручено інформаційний лист під розпис, було повідомлено про наявні форми кредитування та відмінності між ними, позичальник була повідомлена про сукупну вартість кредиту, а також про умови зарахування, погашення тіла кредиту, процентів, комісії та пені тощо.

Більше того позичальник тривалий час належним чином виконувала умови кредитного договору, сплачувала кредитну заборгованість, проценти, інші платежі, що також свідчить про її обізнаність з умовами кредитного договору в цій частині.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про надуманість тверджень позивача про те, що банком її було введено в оману щодо умов договору та порушено вимоги ст. 10, ч. 2 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Позивач також посилалась на те, що банк в односторонньому порядку на власний розсуд змінював процентну ставку за договором про надання споживчого кредиту №0 від 14.09.2007 року, що є порушенням норм чинного законодавства та умов договору.

Однак, суд не погоджується з такими твердженнями позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З наданого банком розрахунку заборгованості вбачаються терміни погашення тіла кредиту і за який період, нарахування процентів та сплата процентів за користування кредитом.

Підтвердження того, що банк підвищив відсоткову ставку за спірним договором суду надано не було, у зв'язку з чим твердження позивача в цій частині є необґрунтованими.

Будь-які клопотанння про призначення експертизи з цього приводу сторонами в суді не заявлялись.

Позивач також посилається на те, що відповідачем не було їй повідомлено, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе саме вона, як споживач.

Згідно роз'яснень п. 15 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення ч. 2 ст. 652 ЦК України і виходити з того, що закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених ч.2 цієї статті, при істотній зміні обставин.

Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Згідно зі ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Наприкінці 2008 року в України розпочався розвиток кризових явищ, зокрема, в фінансовому секторі, що призвели до знецінення національної валюти України, зростання курсу іноземних валют, в т.ч. долара США та фінансової кризи.

У зв'язку з фінансовою кризою істотно змінилися обставини, якими сторони керувались при укладенні Кредитного договору, а саме у зв'язку зі зростанням курсу долара США, збільшився гривневий еквівалент розміру кредиту та передбачених кредитним договором платежів.

Зазначені обставини визнаються судом загальновідомими, тому, відповідно до ч. 2 ст.61 ЦПК України, вони не підлягають доказуванню.

Разом з тим, представник позивача, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, не довів в судовому засіданні наявності визначеної п. 1 ч. 2 ст. 652 ЦК України обставини того, що в момент укладення договору позивач, з огляду на визначену п. 1.2.2 договору про надання споживчого кредиту дату остаточного повернення кредиту 14.09.2019 року, виходив з того, що відповідна зміна обставин не настане.

Також, позивачем не надано доказів наявності визначеної п. 4 ч. 2 ст.652 ЦК України обов'язкової умови розірвання договору того, що із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона, тобто, позивач. Оскільки кредитним договором встановлено обов'язок позичальника здійснювати періодичні платежі на повернення кредиту та сплату процентів за користування кредитними коштами, датою остаточного повернення кредиту та сторонами визначено 14.09.2019 року, то зміни обставин, а саме коливання валютного курсу, як позичальник, несе позивач.

Крім того, та обставина, що ризик зміни обставин несе позичальник за кредитним договором, також випливає зі звичаїв ділового обороту, що, зокрема, знайшло відображення в п. 3.8 Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року (зареєстрована в Міністерстві юстиції 25.05.2007р. №541/13808 «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачам про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», відповідно до якого, вразі надання кредиту в іноземній валюті, банки зобов'язані попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.

При підписанні вказаного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам законодавства, на які позивач посилається у своїй позовній заяві.

Що стосується посилань позивача на те, що кредит було надано в іноземній валюті, а саме доларах США, що суперечить чинному законодавству, то суд також не приймає їх до уваги, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до п. з ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Закон України «Про банки і банківську діяльність» не містить приписів, які б забороняли банкам надавати кредити в іноземній валюті або регламентували умови кредитування в іноземній валюті.

Таким чином, чинним законодавством України, не встановлено жодного обмеження щодо валюти кредиту і відповідно відсутнє посилання на те, що грошові кошти (кредит) надаються тільки у грошовій одиниці України - гривні.

За змістом ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», на здійснення валютних операцій Національний банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання.

Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції.

Статтями 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщенням залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Отже, банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з наданням кредитів в іноземній валюті (генеральної ліцензії).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що доводи позивача не ґрунтуються на вимогах закону.

Згідно ч. 1 ст.215 ЦПК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Судом достовірно встановлено, що договір про надання споживчого кредиту №0 від 14.09.2007 року відповідає усім вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановленим ст. 203 ЦК України, зокрема зміст договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, отже підстави для визнання його недійсним відсутні.

На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1

Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач не довів ті обставини, на які посилався, як на підставу своїх позовних вимог.

Керуючись Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про банки та банківську діяльність», Законом України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 192, 203, 215, 533, 627, 638, 1054 ЦК України, ст. ст. 10, 27-30, 57-58, 60, 61, 77, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ «УкрСиббанк», третя особа ОСОБА_2 про захист прав споживачів та визнання кредитного договору недійсним.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя