Справа № 362/1646/16-ц Головуючий у І інстанції Ковбель М. М.
Провадження № 22-ц/780/2624/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 53 18.05.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

18 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Приходька К.П., Голуб С.А.,

за участю секретаря - Тимошевської С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» про визнання незаконним та скасування наказу про скорочення штату працівників в частині скорочення посади начальника відділу кадрів, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних від 08 серпня 2016 року, просила визнати незаконним та скасувати ч.1 наказу комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» від 15 січня 2016 року №26-ВД «Про скорочення чисельності працівників комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» в частині скорочення посади начальника відділу кадрів з 17 березня 2016 року, визнати незаконним та скасувати пункт 8 наказу комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств м. Васильків» від 15 березня 2016 року № 101 - ос «Про припинення трудового договору» про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника відділу кадрів з 16 березня 2016 року у звязку зі скороченням штату та чисельності працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпП України, поновити позивача на роботі в комунальному підприємстві «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» на раніше займаній посаді начальника відділу кадрів, стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу у розмірі 33 426 грн. 62 коп. за період з 16 березня 2016 року по 23 листопада 2016 року, стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду у розмірі 15 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 послалася на те, що з 01 листопада 2012 року вона працювала в комунальному підприємстві «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» (далі - КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова») на посаді інспектора 1-ї категорії відділу кадрів, а з 01 травня 2013 року працювала на посаді начальника відділу кадрів. Наказом відповідача від 15 березня 2016 року її було звільнено з роботи з 16 березня 2016 року у звязку із скороченням чисельності працівників згідно з п.1 ст.40 КЗпП України. Звільнення вважає незаконним, оскільки скорочення посади начальника відділу кадрів відбулося з порушенням норм трудового законодавства. Вона мала переважне право на залишення на роботі у звязку із скороченням чисельності, але цим її правом відповідач знехтував та не запропонував їй інші наявні на підприємстві посади. Вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідача їй заподіяна моральна шкода, яка полягала у психологічному дискомфорті та втраті нормальних життєвих звязків, що вимагає від неї додаткових зусиль з приводу організації свого життя.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимог, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не в повному обсязі відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що наказом КП «Комбінат комунальних підприємств м.Василькова» від 01 листопада 2012 року ОСОБА_2 прийнято на посаду інспектора з кадрів 1-ої категорії, а наказом відповідача від 30 квітня 2013 року №169-ос її переведено на посаду начальника відділу кадрів КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова».

Відповідно до ч. 3 ст. 64 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників та штатний розпис.

Згідно з ч.2 ст.65 ГК України власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства.

Відповідно до пункту 7.2 Статуту КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова», затвердженого рішенням Васильківської міської ради від 17 жовтня 2012 року, підприємство самостійно розробляє штатний розпис та утворює фонд заробітної плати у відповідності до затвердженої рішенням виконавчого комітету Васильківської міської ради структури та загальної чисельності працюючих.

Як вбачається з економічного обґрунтування щодо доцільності проведення скорочення чисельності працівників, складеного директором КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова», станом на 01 червня 2016 року підприємство знаходиться в скрутному фінансовому становищі, основними обєктивними причинами ситуації, що склалася є зростання дебіторської заборгованості, яка станом на 01 січня 2016 року складає 4350 тис. грн., не відшкодована державним бюджетом заборгованість за минулі роки з різниці в тарифах на послуги з водопостачання та водовідведення в сумі 1577,1 тис. грн., зростання вартості матеріальних ресурсів. На підставі вищезазначеного для збільшення доходів підприємства та ефективного та якісного ведення господарської діяльності, а саме, своєчасної виплати заробітної плати, сплати в повному обсязі податків та зборів, зменшення кредиторської заборгованості, придбання матеріальних ресурсів, потрібних для якісного виконання робіт та послуг, виникла потреба скорочення чисельності працівників, що приведе до економії фонду заробітної плати в сумі 115 тис. грн. (а.с.100, т.1).

Як вбачається з листа КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» від 16 січня 2016 року відповідачем було повідомлено Раду трудового колективу КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» про те, що у звязку із змінами в організації виробництва і праці, із зменшенням доходів підприємства внаслідок зростання вартості паливно-енергетичних та матеріальних ресурсів, на підприємстві буде здійснено скорочення чисельності працівників з 17 березня 2016 року посад, в тому числі посади начальника відділу кадрів (а.с.98, т.1).

Згідно з наказом відповідача «Про скорочення чисельності працівників КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» від 15 січня 2016 року № 26- ВД у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, із зменшенням доходів підприємства внаслідок зростання вартості паливно-енергетичних та матеріальних ресурсів, з 17 березня 2016 року скорочувалися посади, в тому числі і посада начальника відділу кадрів, яку обіймала позивач (а.с.10-11, т.1).

Установивши вказані обставини, колегія суддів приходить до висновку, що наказ «Про скорочення чисельності працівників КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» № 26-ВД від 15 січня 2016 року в частині скорочення посади начальника відділу кадрів з 17 березня 2016 року виданий КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» відповідно до вимог закону та в межах повноважень підприємства, яке самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис, а керівник підприємства вирішує всі питання, пов'язані з керівництвом його поточної діяльності самостійно, як це передбачено ст.ст. 64, 65 ГК України, а також пунктом 7.2 Статуту КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова».

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про скорочення штату працівників в частині скорочення посади начальника відділу кадрів.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що у відповідача були відсутні підстави для видання наказу про скорочення посади начальника відділу кадрів, яку займала позивач, є необґрунтованими.

За таких обставин рішення суду в цій частині ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, з таких підстав.

Згідно зі ст.55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Аналогічне положення міститься й у ч. 1 ст. 3 ЦПК України.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно з положеннями ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на садах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

По справі встановлено, що наказом КП «Комбінат комунальних підприємств м.Василькова» від 01 листопада 2012 року ОСОБА_2 прийнято на посаду інспектора з кадрів 1-ої категорії, а наказом відповідача від 30 квітня 2013 року №169-ос її переведено на посаду начальника відділу кадрів КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова».

Згідно з наказом відповідача «Про скорочення чисельності працівників КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» від 15 січня 2016 року № 26- ВД у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, із зменшенням доходів підприємства внаслідок зростання вартості паливно-енергетичних та матеріальних ресурсів, з 17 березня 2016 року скорочувалися посади, в тому числі і посада начальника відділу кадрів, яку обіймала позивач (а.с.10-11, т.1).

16 січня 2016 року ОСОБА_2 була попереджена про скорочення чисельності працівників КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» відповідно до наказу від 15 січня 2016 №26-ВД та про її звільнення із займаної посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України з 17 березня 2016 року (а.с.12-13, т.1).

Наказом КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» від 15 березня 2016 року «Про припинення трудового договору» (пункт 8) ОСОБА_2 звільнено з посади начальника відділу кадрів з 16 березня 2016 року у звязку із скороченням штату та чисельності працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, з яким вона була ознайомлена 16 березня 2016 року (а.с.7, т.1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, суд першої інстанції виходив із того, що позивача було правомірно звільнено у звязку із скороченням штату працівників. Також суд зазначив, що на підприємстві були відсутні посади за відповідною професією та спеціальністю позивача, а відтак відповідач був позбавлений можливості запропонувати їй іншу посаду на підприємстві.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки вони не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм процесуального і матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1, ч.2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Звільнення допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам розяснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Статтею 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівничків персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також уразі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобовязаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі №6-40цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України.

Як вбачається зі штатного розпису КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» в період з 16 січня 2016 року по 16 березня 2016 року були вільні посади: майстер відділу експлуатації житлового фонду (2 посади), технік виробничо-технічного відділу, контролер водопровідно -каналізаційного господарства, інспектор з благоустрою, фахівець з питань гуртожитків, фахівець по роботі з боржниками. Ці обставини також підтверджується даними табелів обліку використання робочого часу.

З матеріалів справи видно, що позивач має вищу освіту, їй присвоєно кваліфікацію інженера - електромеханіка, що підтверджується копією диплома Б-1 №621641 від 02 лютого 1978 року. Згідно записів у трудовій книжці позивач працювала на посаді майстра на різних підприємствах, а також на посаді інженера технічного відділу, техніка та інженера військового представництва.

Проте з матеріалів справи вбачається, що роботодавцем не було запропоновано ОСОБА_2 переведення на іншу посаду, не надано список наявних вакантних місць на підприємстві та не надано доказів того, що позивач відмовилася від переведення на іншу роботу на цьому ж підприємстві.

Таким чином відповідачем порушено чинне законодавство (ст. 49-2 КЗпП), оскільки позивачу за наявності вакантних посад не було запропоновано іншу роботу на тому ж підприємстві. Даних про те, що ОСОБА_2 відмовилася від переведення на іншу роботу на цьому ж підприємстві, матеріали справи не містять і таких доказів відповідач у порушення вимог ст.ст.57, 60 ЦПК України суду не надав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що наказ КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» «Про припинення трудового договору» від 15 березня 2016 року №101-ос (пункт 8) про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника відділу кадрів з 16 березня 2016 року у звязку з скороченням штату та чисельності працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, є незаконним та підлягає скасуванню.

Оскільки позивача було звільнено незаконно, то відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України вона підлягає поновленню на попередній посаді начальника відділу кадрів КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» з 16 березня 2016 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст. 212-214 ЦПК України на наведене уваги не звернув, вказаних обставин не з`ясував, які мають значення для правильного вирішення справи, належним чином доводів позивача не перевірив, у звязку з чим дійшов помилкового висновку про те, що позивача звільнено правомірно.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_2 подала письмове клопотання, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 березня 2016 року по 18 травня 2017 року у розмірі 47 323 грн.08 коп., виходячи з того, що її середньоденна заробітна плата згідно довідки КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» від 21 березня 2016 року становить 187 грн. 79 коп.

Відповідно до пункту 8 (абз.1) постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом м

ноження середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

З наявної в матеріалах справи довідки КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» від 21 березня 2016 року вбачається, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 за останні два місяці її роботи перед звільненням за січень 2016 року і лютий 2016 року становить 187 грн. 79 коп. (а.с. 16, т.1).

Колегія суддів вважає, що вказаний розмір середньоденної заробітної плати позивача є правильним, оскільки порахований відповідно положень пункту 8 (абз.1) постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, колегією суддів проведено розрахунок: 187 грн. 79 коп. ? 252 робочих днів (з 16 березня 2016 року по 18 травня 2017 року) = 47 323 грн. 08 коп.

Відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Враховуючи те, що права позивача були порушені відповідачем, що призвело до її моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, колегія суддів з урахуванням принципів справедливості та розумності вважає за необхідне стягнути з КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» на користь ОСОБА_2 моральну шкоди у розмірі 5 000 грн., а в іншій частині вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 грн. відмовити.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в цій частині та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 з наведених вище підстав.

Також колегія суддів вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення апеляційного суду в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат колегія суддів приходить до таких висновків.

При зверненні до суду з указаним позовом ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 1 378 грн. (а.с.1, т.1 ).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 вказує, що при подачі позову нею було помилкового сплачено судовий збір виходячи із ціни позову, оскільки відповідно до положень Закону України «Про судовий збір» при подачі позову вона мала сплатити судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

При цьому, ОСОБА_2 не просить вирішити питання про повернення їй надмірно сплаченої частини судового збору.

Разом з тим, у пункті 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз`яснено, що питання щодо повернення сплаченої суми судового збору в будь-якому разі вирішується судом, який вирішував питання, пов'язані з відкриттям провадження у справі, чи розглядав справу, навіть якщо таку сплату помилково здійснено не за місцем розгляду справи.

Оскільки ОСОБА_2 вказує, що нею надмірно сплачено судовий збір при подачі позову до суду першої інстанції, який вирішував питання про відкриття провадження у справі та розглядав справу, то з урахування розяснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ позивач має право звернутися для вирішення питання щодо повернення надмірно сплаченої суми судового збору до суду першої інстанції, який вирішував питання, пов`язанні з відкриттям провадження у даній справі.

Крім того, зі справи видно, що при подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатила судовий збір у розмірі 606 грн. 32 коп. (а.с. 98, т.2 ).

Згідно з ч.1 і ч.5 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Предявляючи позов, ОСОБА_2 було заявлено вимогу про визнання незаконним та скасування наказу про скорочення штату працівників в частині скорочення посади начальника відділу кадрів, за яку вона не звільнена від сплати судового збору.

Відповідно до вимог п.1.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції закону на момент подачі позову) при подачі позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становила 0,4 розміру мінімальної заробітної плати.

При цьому, відповідно до п.1.6 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» розмір ставки судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду становить 110 відсотків ставки, що підлягає сплаті при поданні позовної заяви.

Отже, ураховуючи характер спору та клопотання у скарзі, заявнику при подачі апеляційної скарги необхідно було сплатити судовий збір за оскарження рішення суду в частині вимоги немайнового характеру (визнання незаконним та скасування наказу про скорочення штату працівників в частині скорочення посади начальника відділу кадрів) у розмірі 606 грн. 32 коп.

Оскільки ОСОБА_2 при подачі апеляційної скарги сплачено судовий збір у розмірі 606 грн. 32 коп., тобто за вимогу немайнового характеру (визнання незаконним та скасування наказу про скорочення штату працівників в частині скорочення посади начальника відділу кадрів) і в задоволенні саме цієї позовної вимоги їй відмовлено, то відсутні підстави для стягнення з КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» на користь ОСОБА_2 судових витрат.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 березня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати пункт 8 наказу директора комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» від 15 березня 2016 року «Про припинення трудового договору» в частині звільнення ОСОБА_2 з посади начальника відділу кадрів з 16 березня 2016 року у звязку з скороченням штату та чисельності працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_2 з 16 березня 2016 року на посаді начальника відділу кадрів комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова».

Стягнути з комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 березня 2016 року по 18 травня 2017 року у розмірі 47323 (сорок сім тисяч триста двадцять три) грн. 08 коп.

Стягнути з комунального підприємства «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду у розмірі 5 000 (пять тисяч) грн.

У решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Допустити негайне виконання рішення апеляційного суду в частині поновлення ОСОБА_2на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді