Ухвала

іменем україни

07 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

ІзмайловоїТ.Л., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 25 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за відсотками за договором б/н від 25 червня 2004 року, нарахованими на прострочену заборгованість за кредитом, за період з 07 квітня 2013 року до 07 квітня 2016 року в розмірі 3 511 грн 83 коп. та судових витрат.

У суді першої інстанції відповідач, не заперечуючи факту отримання карткового кредиту, його суми та розрахунку суми позову, просив застосувати позовну давність, оскільки термін повернення коштів сплинув у 2006 році.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 червня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 25 серпня 2016 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за відсотками за договором б/н від 25 червня 2004 року, нараховану на прострочену заборгованість за кредитом, за період з 07 квітня 2013 року до 07 квітня 2016 року у розмірі 3 511 грн 83 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем при зверненні до суду пропущено позовну давність, посилаючись на те, що відповідно до умов договору, оформленого на підставі анкети-заяви на одержання кредитної картки та додаткової угоди від 25 червня 2004 року, кінцевий термін виконання кредитного зобов'язання (період дії кредитного ліміту) відповідає строку дії картки.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції зазначав, що ПАТ КБ «ПриватБанк» в уточнених позовних вимогах просило стягнути з відповідача заборгованість за відсотками за договором б/н від 25 червня 2004 року, нарахованих на прострочену заборгованість за кредитом, за період з 07 квітня 2013 року до 07 квітня 2016 року в розмірі 3 511 грн 83 коп. Тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивач не пропустив строк позовної давності щодо стягнення відсотків за користування коштами, право на які виникло у нього з 07 квітня 2013 року - за три роки до моменту звернення з позовом до суду.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна, оскільки суд дійшов їх без повного, всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи, прав і обов'язків сторін у цих правовідносинах, неправильно застосувавши норми матеріального та процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 25 червня 2004 року на підставі анкети-заяви на одержання кредитної картки та додаткової угоди ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», надав ОСОБА_3 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 3 тис. грн зі сплатою за користування кредитним лімітом - 3 % на місяць, проте відповідач взятих на себе зобов'язань зі сплати процентів за користування кредитними коштами не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість.

Відповідач підтвердив згоду на отримання кредиту заявою про надання кредиту разом із умовами надання кредиту фізичним особам і укладеним між ним та банком договором.

Відповідно до умов договору, оформленого на підставі анкети - заяви на одержання кредитної картки та додаткової угоди від 25 червня 2004 року, кінцевий термін виконання кредитного зобов'язання (період дії кредитного ліміту) відповідає строку дії картки.

Строк дії картки визначений до червня 2006 року, отже з червня 2006 року почався перебіг позовної давності.

Таким чином, банківська установа вправі була реалізувати своє право на стягнення кредитної заборгованості (в тому числі й відсотків) за укладеним з відповідачем договором протягом трьох років з настання вищевказаної дати, однак з позовом звернулася 11 квітня 2016 року.

Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору. Відповідно до укладеного договору та ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Отже, аналіз цих норм ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

Разом з тим спеціальна позовна давність застосовується за умови подання стороною у спорі відповідної заяви, зробленої до винесення судом рішення.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції представником відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності.

Позовна давність за ст. 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із ст. 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Також ст. 261 ЦК Українивизначає, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

При цьому норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, тому обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

При цьому за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (ст.257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Відповідно до положень ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Строк дії договору згідно з платіжною карткою та Умовами - до червня 2006 року.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду у квітні 2016 року, що підтверджується штемпелем вхідної кореспонденції суду першої інстанції (а. с. 2), через майже 10 років, тобто з пропуском трирічного строку, встановленого законом.

За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вивчивши матеріали справи та врахувавши її обставини, суд першої інстанції дійшов правильного й обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог із передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, апеляційний суд на порушення вимог ст. 214 ЦПК України не звернув уваги на обставини, які мають значення для вирішення справи.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дослідивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін у справі, суд першої інстанції дійшов по суті правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

За таких обставин, ураховуючи те, що апеляційним судом помилково скасовано рішення суду першої інстанції, ухвалене згідно із законом, рішення апеляційного суду на підставі ст. 339 ЦПК Українипідлягає скасуванню із залишенням у силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 25 серпня 2016 року скасувати, рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 червня 2016 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ.О. Кузнєцов
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова Т.Л. Ізмайлова Г.І. Мостова