Справа № 500/1449/17
Провадження № 2/500/1896/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2017 року

Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області в складі:

головуючого судді Адамова А.С.,

при секретарі Хачатрян А.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Ізмаїла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

28.03.2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовними вимогами, якими просить суд визнати за нею як за спадкоємницею першої черги за законом після смерті матері ОСОБА_3, померлої 23.03.2016 року, право власності житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Некрасова, №43, мотивуючи тим, що приватним нотаріусом їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку з тим, що відсутня будинкова книга, у звязку з чим неможливо встановити факт прийняття спадщини іншими спадкоємцями.

Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та наполягає на їх задоволенні.

Відповідач сповіщений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, надала до суду письмову заяву про визнання позовних вимог ОСОБА_1 та розгляд справи без її участі.

У судовому засіданні був допитаний свідок ОСОБА_4, яка є сусідкою позивача ОСОБА_1 та померлої ОСОБА_3, також являється кумою позивача, та яка пояснила, що дійсно позивач проживала постійно зі своєю матірю та по день її смерті, протягом шести місяців та на теперішній час позивач проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. Позивач вела спільне господарство з матірю, доглядала її, хоронила її.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, заслухавши пояснення представника позивача, свідка, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.04.2009року ОСОБА_3 є власником житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Некрасова, №43, що підтверджено також Втиягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Згідно технічного паспорту на житловий будинок, виданого у грудні 2008р. КП «Ізмаїльське МБТІ», по вул. Некрасова, №43 в м. Ізмаїл Одеської області є житловий будинок, та власником якого вказана ОСОБА_3 .

Згідно листа КП «Ізмаїльське МБТІ» за №797 від 12.06.2017р. згідно матеріалів інвентарної справи власником житлового будинку з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Некрасова, №43, зареєстрована ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03.04.2009 року.

Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 1 статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії 1-ЖД№ 447004 від 24.03.2016 року ОСОБА_3 померла 23.03.2016 року.

Після смерті ОСОБА_3 згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить житловий будинок по вул. Некрасова, №43 в м. Ізмаїл Одеської області.

За життя ОСОБА_3 заповіт не залишала, що підтверджено Інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру №46739270 від 13.02.2017 року.

Позивач є спадкоємцем за законом першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України після смерті ОСОБА_3, що підтверджено свідоцтвом про народження позивача, свідоцтвом про розірвання шлюбу, свідоцтвом про укладення шлюбу, копії яких наявні в матеріалах справи.

Іншій спадкоємець за законом першої черги дочка ОСОБА_2 спадщину після смерті матері не прийняла, оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців не проживала разом із спадкодавцем за однією адресою, заяву про прийняття спадщину у встановлений законом строк до нотаріуса не подавала, та до суду надала заяву в якій зазначила, що на спадщину не претендує та відмовляється від неї

Осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті ОСОБА_3 відповідно до ст. 1241 ЦК України, немає.

Інших спадкоємців немає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 спадщину після смерті матері прийняла, оскільки на момент смерті спадкодавця, час відкриття спадщини, та протягом шести місяців, проживала разом із спадкодавцем за однією адресою, заяву про відмову від прийняття спадщини у встановлений законом строк до нотаріуса не подавала.

На звернення позивача до приватного нотаріуса з приводу видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, письмовою відповіддю приватного нотаріуса Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області за № 02-14 від 13.02.2017р. їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у звязку із тим, що відсутня будинкова книга, в якій містяться відомості про реєстрацію спадкодавця на день його смерті та реєстрацію разом з ним його спадкоємців, і неможливо встановити факт прийняття спадщини спадкоємцями померлого першої черги.

Відповідно до п.п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів. Спадкоємець повинен надати нотаріусу правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності спадкодавця на нерухоме майно.

Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.

Згідно п. 3.1 Інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до ст. 316 Цивільного Кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як зазначає позивач, надати оригінал будинкової книги немає можливості, у звязку із її втратою.

Але ж, факт постійного проживання позивача з ОСОБА_3, яка померла 23.03.2016 року, за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Некрасова, 43, на час відкриття спадщини, день її смерті, підтверджує допитаний в судовому засіданні свідок.

Таким чином, судом встановлено, що позивач проживав разом зі спадкодавцем ОСОБА_3, яка померла 23.03.2016 року, за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Некрасова, 43, спадщину після померлої матері прийняв шляхом проживання разом зі спадкодавцем за однією адресою, осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті спадкодавця немає, іншій спадкоємець дочка ОСОБА_2 спадщину не приймала та не претендує на неї, з огляду на встановлене позивач обґрунтовано вимагає визнання за ним права власності на спадкову власність.

У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до роз'яснень п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи.

Стаття 57 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 213-215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3, померлої 23.03.2016 року, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, вул. Некрасова, №43.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 15.06.2017р.

Суддя: ОСОБА_5