Справа № 163/2368/16-ц Провадження № 22-ц/773/567/17 Головуючий у 1 інстанції: Павлусь О.С.
Категорія: 47 Доповідач: Русинчук М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 травня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Русинчука М.М.,

суддів - Матвійчук Л.В., Федонюк С.Ю.,

з участю: секретаря Губарик К.А.,

прокурора Гончара Б.С.,

представника позивачів Плеханова Ю.О.,

представника відповідача Шишути Ю.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом заступника військового прокурора Луцького гарнізону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 до ОСОБА_1 про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку та повернення ділянки з незаконного володіння, за апеляційною скаргою заступника військового прокурора Луцького гарнізону на рішення Любомльського районного суду від 08 лютого 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2016 року заступник військового прокурора Луцького гарнізону в інтересах держави в особі Адміністрації Державної прикордонної служби України, ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_2 , який обґрунтований тим, що в ході вивчення військовою прокуратурою Луцького гарнізону стану додержання вимог Закону України «Про використання земель оборони», встановлено істотні порушення, які полягають у наданні у власність громадянам земельних ділянок із земель оборони Державної прикордонної служби України, всупереч вимог чинного законодавства України, що є порушенням інтересів держави.

Вказує на те, що постановою обласної ради депутатів трудящих Волинської області від 15.09.1946 №39/599 у межах Волинської області, землі 800 метрової прикордонної смуги передані в повне розпорядження прикордонних військ, за виключенням райцентру Устилуг. Разом з тим, головою Любомльської районної державної адміністрації Волинської області 09.11.2005 року видано розпорядження №294 «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) на території Гущанської сільської ради», яким надано згоду на виділення земельних ділянок громадянам власникам сертифікатів на право на земельну частку (пай) для ведення особистого селянського господарства та на видачу державного акта на право власності на землю. На виконання вказаного розпорядження відповідач ОСОБА_2 19.05.2006 року отримав державний акт серії ВЛ №061301 на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Гущанської сільської ради площею 1,5342 га. Надані відповідачу земельні ділянки з кадастровим номером :05:002:3218, площею 0,3000 га та кадастровим номером :05:002:4195, площею 0,2919 га, згідно вищезазначеного акту, відносяться до земель оборони та входять до складу прикордонної смуги, на яких розповсюджується прикордонний режим з усіма визначеними законодавством обмеженнями, тому останній не може вільно володіти, розпоряджатись та користуватись вказаними земельними ділянками.

Прокурор просив суд визнати недійсним та скасувати державний акт серії ВЛ №061301 про право власності на земельні ділянки кадастрові номери :05:002:3218, площею 0,3000 га та :05:002:4195, площею 0,2919 га, виданий 19.05.2006 року ОСОБА_2 та зобов`язати відповідача повернути вищезазначені земельні ділянки Адміністрації державної прикордонної служби в особі Луцького прикордонного загону.

Ухвалою Любомльського районного суду від 29.11.2016 року замінено відповідача ОСОБА_2 на правонаступника відповідача ОСОБА_1 .

Рішенням Любомльського районного суду від 08.02.2017 року в задоволенні позову заступника військового прокурора Луцького гарнізону відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник військового прокурора Луцького гарнізону просив скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову, з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також через порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а оскаржуване рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, виходячи з такого.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ні прокурором, ні представником адміністрації Державної прикордонної служби України та Луцького прикордонного загону не було надано доказів на підтвердження того, що саме спірні земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в 1973 році були вилучені у колгоспа «Світанок» і передані для військової частини НОМЕР_1 , оскільки в цьому ж році колгоспу «Світанок» було передано загалом 12,2 га землі цієї ж військової частини в постійне користування для сільськогосподарського використання. Крім того, суду не було надано документів, які б посвідчували право постійного користування спірною землею та затвердженої в установленому порядку проектно-технічної документації на спірні земельні ділянки, як це передбачено ч. 3 ст. 2 Закону України «Про використання земель оборони».

Однак до таких висновків місцевий суд прийшов з порушенням норм матеріального права та без повного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Так місцевим судом встановлено, що колгоспу «Світанок», на підставі Державного акту на вічне користування землею колгоспами, належали земельні ділянки в селі Гуща Любомльського району. В Державному акті чітко відображені графічні зображення земельних ділянок, зокрема їх місцезнаходження, зовнішні межі земельних ділянок та межі земель, обмежених у використанні і обмежених правами інших осіб, а також розміщення об`єктів нерухомого майна, природних ресурсів на земельних ділянках.

З технічної документації по паюванню земель колективної власності КСП «Світанок» Гущанської сільської ради Любомльського району Волинської області, зокрема виписки з рішення зборів уповноважених спілки селянських господарств «Світанок», убачається, що 11.01.1997 року було затверджено списки громадян, які мають право на земельну частку (пай), серед яких право на земельну ділянку мав зокрема і відповідач ОСОБА_2 , №16 у списку (а.с.107, 109).

09.11.2005 року головою Любомльської районної державної адміністрації Волинської області видано розпорядження № 294 «Про виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) на території Гущанської сільської ради», яким надано згоду на виділення земельних ділянок громадянам - власникам сертифікатів на право на земельну частку(пай) для ведення особистого селянського господарства та на видачу державного акта на право власності на землю (а.с.24-25). ОСОБА_2 такий акт отримав 19.05.2006 року (а.с.27). До виділеної у власність земельної ділянки загальною площею 1,5342 га входять спірні земельні ділянки кадастрові номери :05:002:3218, площею 0,3000 га та :05:002:4195, площею 0,2919 га (а.с.28).

Як на підставу позову, прокурор посилався на порушення норм чинного законодавства, допущених при визначенні статусу спірних земельних ділянок, які входять до загальної площі земельної ділянки, визначеної у державному акті, та існуючих обмежень у їх використанні, а тому вказував про незаконність передачі таких земельних ділянок Любомльською районною державною адміністрацією Волинської області у власність відповідачу.

Статтею 19 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Згідно із частиною 5 зазначеної норми права передбачено, що види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки сільськогосподарського призначення використовуються їх власниками або користувачами виключно в межах вимог щодо користування землями певного виду використання, встановлених статтями 31, 33 - 37 цього Кодексу. Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України «Про використання земель оборони».

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 77 ЗК України землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом.

Згідно із ч. 1 ст. 2 Закону України «Про використання земель оборони» військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України.

Статтею 115 ЗК України визначено, що зони особливого режиму використання земель створюються навколо військових об`єктів Збройних Сил України та інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України, для забезпечення функціонування цих об`єктів, збереження озброєння, військової техніки та іншого військового майна, охорони державного кордону України, а також захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах. Уздовж державного кордону України встановлюється прикордонна смуга, у межах якої діє особливий режим використання земель. Розмір та правовий режим прикордонної смуги встановлюються відповідно до закону.

Відповідно до ст. ст. 6, 10 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» державна прикордонна служба України є правоохоронним органом спеціального призначення, який виконує завдання щодо забезпечення недоторканості державного кордону та охорони суверенних прав України. Прикордонний загін є основною оперативно-службовою ланкою Державної прикордонної служби України, на яку покладаються охорона певної ділянки державного кордону самостійно чи у взаємодії з іншими органами охорони державного кордону та Морською охороною, забезпечення дотримання режиму державного кордону і прикордонного режиму, а також здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів.

Отже, Луцький прикордонний загін є органом державної влади на місцях в системі Державної прикордонної служби України, який здійснює контроль за додержанням прикордонного режиму у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі.

Частинами 1, 2 ст. 22 Закону України «Про державний кордон України» передбачено, що з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку Кабінетом Міністрів України встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони. Прикордонна смуга встановлюється безпосередньо вздовж державного кордону України на його сухопутних ділянках або вздовж берегів прикордонних річок, озер та інших водойм з урахуванням особливостей місцевості та умов, що визначаються Кабінетом Міністрів України.

Згідно із абз. 2 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України №1147 від 27.07.1998 року «Про прикордонний режим» (з наступними змінами та доповненнями), з урахуванням особливостей місцевості та інших умов ширина прикордонної смуги може бути змінена обласними державними адміністраціями за поданням Адміністрації Державної прикордонної служби, але вона не може бути меншою від ширини смуги місцевості, що знаходиться в межах від лінії державного кордону до лінії прикордонних інженерних споруджень.

Таким чином, при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прикордонної смуги необхідно виходити із її нормативних розмірів, встановлених ст. 22 Закону України Про державний кордон України та п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 1147 від 27.07.1998 року «Про прикордонний режим». Відсутність окремого проекту землеустрою щодо встановлення прикордонної смуги не свідчить про її відсутність, оскільки розміри прикордонної смуги встановлені законом та фактичним розташуванням прикордонних інженерних споруд.

Згідно із ст. 3 Закону України «Про використання земель оборони» уздовж державного кордону України відповідно до закону встановлюється прикордонна смуга, в межах якої діє особливий режим використання земель. Землі в межах прикордонної смуги та інші землі, необхідні для облаштування та утримання інженерно-технічних споруд і огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій та інших об`єктів, надаються в постійне користування військовим частинам Державної прикордонної служби України. Навколо військових частин та оборонних об`єктів можуть створюватися зони з особливим режимом використання земель з метою забезпечення функціонування цих військових частин та об`єктів, збереження озброєння, військової техніки, іншого військового майна, охорони державного кордону України, захисту населення, господарських об`єктів і довкілля від впливу аварійних ситуацій, стихійних лих і пожеж, що можуть виникнути на цих об`єктах. Розмір та правовий режим зон з особливим режимом використання земель встановлюються відповідно до закону.

В ході проведеної військовою прокуратурою Луцького гарнізону перевірки щодо стану додержання вимог Закону України «Про використання земель оборони» було встановлено, що спірні земельні ділянки кадастрові номери :05:002:3218, площею 0,3000 га та :05:002:4195, площею 0,2919 га знаходяться у межах прикордонної смуги, а саме - у смузі місцевості, що знаходиться між лінією інженерно-технічних споруд (контрольно-слідової смуги) та лінією державного кордону; вільного доступу до земельних ділянок немає. Окрім цього, з дослідженої апеляційним судом технічної документації та плану розташування згаданих земельних ділянок підтверджується факт розташування їх в межах прикордонної смуги (а.с.29-34). Наведене свідчить, що дані земельні ділянки належать до земель оборони в силу законодавчого визначення цільового призначення земель, розташованих в межах прикордонної смуги.

Відповідно до ч. 2 ст. 20 ЗК України зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, визнання недійсними угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Враховуючи установлений факт приналежності спірних земельних ділянок до земель оборони, якими відповідно до пункту «а» статті 13 цього Кодексу вправі розпоряджатися Кабінет Міністрів України, колегія суддів приходить до висновку, що Любомльська районна державна адміністрація Волинської області в порушення наведених вимог чинного законодавства України без відповідних на те повноважень передала відповідачу у власність земельні для сільськогосподарського використання ділянки із земель оборони Державної прикордонної служби України, які є власністю держави, що є порушенням інтересів останньої.

Статтею 19 Конституції України унормовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

Виходячи з аналізу ст. ст. 15, 16 ЦК України та ст. 152 ЗК України визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку не потребує обов`язкового установлення незаконності рішення відповідного органу, на підставі якого він виданий.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-2824цс15 від 20 квітня 2016 року, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обов`язковою для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, а також має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права.

Виходячи в даному випадку з того, що порушення прав позивачів стосується лише щодо передачі у власність відповідачу земельних ділянок, які є землями оборони, тобто відносяться до земель державної власності, і знаходяться у межах прикордонної смуги та входять до загальної площі наданої земельної ділянки 1,5342 га згідно державного акту про право на земельну ділянку від 19.05.2006 року, визнанню недійсним підлягає державний акт в частині надання у власність згаданих спірних ділянок, які знаходяться в межах прикордонної смуги.

Доводи представника відповідача про пропуск прокурором і позивачем трирічного строку позовної давності є безпідставними, оскільки за поясненнями прокурора і представника позивача про видачу відповідачу оспорюваного державного акта на право власності на земельну ділянку стало відомо восени 2016 року, коли за завданням Генеральної прокуратури була проведена перевірка щодо законності надання земельних ділянок в межах прикордонної смуги. Враховуючи те, що оспорюваний державний акт видавався відповідачу без відома органу (Кабінету Міністрів України), який вправі розпоряджатися земельними ділянками такого цільового призначення (землі оборони), суд не вбачає підстав для висновку, що позивачу як органу державної влади в галузі оборони було або могло бути відомо раніше про прийняття рішення про надання спірних земельних ділянок у власність та видачу державного акта на право власності на них. Наведене свідчить, що прокурором і позивачем не пропущено встановлений 257 ЦК України трирічний строк позовної давності.

В розглядуваному випадку відсутнє порушення ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, оскільки в даній ситуації відповідач позбавляється права на майно (земельну ділянку) з наведених вище підстав, передбачених законом, тобто на законних умовах і в інтересах суспільства. Інтерес суспільства полягає в тому, щоб був належно забезпечений захист державного кордону. Одним із елементів забезпечення цього захисту є визначення прикордонної смуги з особливим використанням земель в її межах. Вочевидь перебування частини земель в межах цієї смуги у власності громадян з належними їм як власникам землі правомочностей здійснювати право власності за своєї волею незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України), не забезпечує в повні мірі реалізації вказаного суспільного інтересу (захисту державного кордону). Крім того, в даному випадку мало місце незаконне виділення ОСОБА_2 земельної ділянки, оскільки спірні земельні ділянки були надані йому за рахунок земель оборони, які не можуть передаватись громадянам у приватну власність.

З огляду на встановлені в суді апеляційної інстанції обставини, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення в даній справі про відмову в позові підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Вимога позивачів щодо зобов`язання відповідача повернути спірні земельні ділянки у власність держави не підлягає задоволенню з огляду на те, що відповідач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 помер, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру від 02.11.2016 року (а.с.51), а доказів прийняття спадщини після його смерті, зокрема як вказував місцевий суд спадкоємцем ОСОБА_1 , в ході апеляційного розгляду сторонами спору належними доказами не підтверджено та судом не здобуто.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що у зв`язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідністю висновків суду обставинам справи, оскаржуване в даній справі рішення суду підлягає відповідно до положень ст. 309 ЦПК України скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Рішення Любомльського районного суду від 08 лютого 2017 року в даній справі скасувати і ухвалити нове рішення.

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним та скасувати державний акт серії ВЛ №061301 про право власності на земельні ділянки кадастрові номери :05:002:3218, площею 0,3000 га та :05:002:4195, площею 0,2919 га, виданий 19 травня 2006 року ОСОБА_2 .

В решті позову відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: