31 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ЄвграфовоїЄ.П., Кадєтової О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Фонду державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі та індексації заробітної плати,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Словʼянського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада
2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 14 грудня
в с т а н о в и л а:
У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до Фонду державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі та індексації заробітної плати.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 28 серпня 1984 року по 22 жовтня 2001 року вона перебувала у трудових відносинах із ВАТ «Содовий завод».
При її звільненні з підприємства повний розрахунок з нею проведено не було.
Рішенням Словʼянського міськрайонного суду Донецької області від

07 серпня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ВАТ «Содовий завод» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку, компенсації та моральної шкоди позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ВАТ «Содовий завод» на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі в розмірі 193 грн 58 коп. та компенсацію моральної шкоди в розмірі

1 000 грн.

Вказувала, що виконавчий лист за рішенням суду було своєчасно подано до ліквідаційної комісії ВАТ «Садовий завод», але рішення не виконане.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просила стягнути з Фонду державного майна України заборгованість по заробітній платі в розмірі

193 грн та індексацію суми заборгованості заробітної плати з 01 листопада 2001 року по 01 жовтня 2016 року в розмірі 808 грн 20 коп.

Заочним рішенням Словʼянського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 14 грудня 2016 року заочне рішення Словʼянського міськрайонного суду Донецької області від

18 листопада 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати заочне рішення Словʼянського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада

2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 14 грудня

2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що Фонд державного майна України не несе субсидіарну відповідальність по боргах ВАТ «Содовий завод», а норми ст. 619 ЦК України регулюють правовідносини зобовʼязального характеру.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з 28 серпня 1984 року по 22 жовтня 2001 року працювала у ВАТ «Содовий завод».

Рішенням Словʼянського міськрайонного суду Донецької області від

07 серпня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ВАТ «Содовий завод» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку, компенсації та моральної шкоди позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ВАТ «Содовий завод» на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі в розмірі 193 грн 58 коп. та компенсацію моральної шкоди в розмірі

1 000 грн.

Постановою Господарського суду Донецької області від 04 вересня 2003 року ВАТ «Содовий завод» визнано банкрутом.

За змістом ч. 1 ст. 619 ЦК України договором або законом може бути передбачена поряд із відповідальністю боржника додаткова (субсидіарна) відповідальність іншої особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 176 ЦК України Держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб, крім випадків, встановлених законом.

Згідно з ч. 3 ст. 96 ЦК України учасник (засновник) юридичної особи не відповідає за зобов'язаннями юридичної особи, а юридична особа не відповідає за зобов'язаннями її учасника (засновника), крім випадків, встановлених установчими документами та законом.

Аналіз наведених положень законодавства дає підстави дійти висновку про те, що ст. 176 ЦК України закріплює загальне правило про розмежування відповідальності публічно-правових утворень за своїми зобов'язаннями та створених ними юридичних осіб. ЦК України передбачає загальне правило, згідно з яким держава, інші публічно-правові утворення (АРК, територіальні громади) не відповідають за зобов'язаннями створених ними юридичних осіб. Ця норма направлена на конкретизацію положень ч. 3 ст. 96 ЦК України.

При цьому, згідно зі ст. ст. 1, 5 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об'єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об'єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. До повноваження Фонду державного майна України належить погодження мирових угод, планів санації і переліків ліквідаційних мас та змін і доповнень до них у справах про банкрутство господарських організацій з корпоративними правами держави понад 50 відсотків їх статутного капіталу, які перебувають у процесі приватизації.

За змістом ч. 2 ст. 38 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше, керівник банкрута звільняється з роботи у зв'язку з банкрутством підприємства, а також припиняються повноваження власника (власників) майна банкрута.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» кошти, одержані від продажу майна банкрута, спрямовуються на задоволення вимог кредиторів у порядку, встановленому цією статтею. При цьому у першу чергу задовольняються: вимоги щодо виплати заборгованості із заробітної плати перед працюючими та звільненими працівниками банкрута, грошові компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки та додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, інші кошти, належні працівникам у зв'язку з оплачуваною відсутністю на роботі (оплата часу простою не з вини працівника, гарантії на час виконання державних або громадських обов'язків, гарантії і компенсації при службових відрядженнях, гарантії для працівників, що направляються для підвищення кваліфікації, гарантії для донорів, гарантії для працівників, що направляються на обстеження до медичного закладу, соціальні виплати у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності за рахунок коштів підприємства тощо), а також вихідної допомоги, належної працівникам у зв'язку з припиненням трудових відносин та нарахованих на ці суми страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інше соціальне страхування, у тому числі відшкодування кредиту, отриманого на ці цілі.

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) встановили, що Фонд державного майна України не несе субсидіарну відповідальність по боргах ВАТ «Содовий завод», а тому дійшли парильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

При цьому суди вірно зазначили про те, що посилання позивача на

ст. 619 ЦК України є безпідставним, оскільки до спірних правовідносин має застосовуватись трудове законодавство, зокрема КЗпП, а додаткова (субсидіарна) відповідальність не може застосовуватись до трудових правовідносин, оскільки виникає лише у разі порушення зобов'язання, якого між сторонами не існувало.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін заочного рішення Словʼянського міськрайонного суду Донецької області від

18 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від

14 грудня 2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Словʼянського міськрайонного суду Донецької області від 18 листопада 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 14 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до Фонду державного майна України про стягнення заборгованості по заробітній платі та індексації заробітної плати залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова