Провадження № 22-ц/779/468/2017
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Пнівчук О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Бойчука І.В., Максюти І.О.

секретаря Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення, за позовом ОСОБА_4, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_3 до ОСОБА_2, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрінтехбуд», ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору, визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на квартиру, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Івано-Франківського міського суду від 06 лютого 2017 року,-

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про виселення.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.12.2012 року вона є власником двохкімнатної квартири по АДРЕСА_1.

Позивач, посилаючись на те, що відповідач самовільно, за відсутності правовстановлюючих документів вселився у належну їй квартиру, на неодноразові вимоги добровільно виселитись не реагує, уточнивши в процесі розгляду справи позовні вимоги, просила виселити відповідача та членів його сім'ї з квартири по АДРЕСА_1 без надання їм іншого житлового приміщення.

02.09.2014 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на стороні позивача - ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.12.2012 року, виданого ОСОБА_2, та скасування державної реєстрації права власності.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 07.02.2006 року між нею та ПП ОСОБА_5 укладено договір №11 про дольову участь у будівництві, згідно якого він уступив їй право вимоги на набуття права власності на трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1. Згідно домовленості, нею в повному обсязі оплачена вартість даної квартири в сумі 250 000 грн. Однак, право власності на вказане нерухоме майно вона не зареєструвала у зв'язку з тим, що ОСОБА_5 не передав їй всіх необхідних для цього документів.

Зазначала, що після здачі будинку в експлуатацію, у 2009 році вона разом із сім'єю вселилася в дану квартиру, провела в ній дороговартісний ремонт, закупила техніку і меблі, уклала договори з обслуговуючими організаціями житлово-комунальних послуг.

Про факт реєстрації ОСОБА_8 права власності на цю ж квартиру вона дізналася, коли та звернулася в суд з позовом про виселення її сина ОСОБА_3, який проживає в купленій нею квартирі на законних підставах та з її дозволу.

Вказувала, що згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.12.2012 року, виданого виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради ОСОБА_8, остання є власником двохкімнатної квартири АДРЕСА_1, тоді як, згідно техпаспорту квартира є трьохкімнатною.

Посилаючись на те, що дане свідоцтво є незаконним, а реєстрація права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 здійснена без проведення технічної інвентаризації, просила позов задовольнити.

19.09.2014 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, ТОВ «Укрінтехбуд», ОСОБА_5, про визнання недійсним договору, визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на квартиру.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 25.12.2004 року між забудовником ТОВ «Укрінтехбуд» та ПП ОСОБА_5 укладено договір про дольову участь у будівництві №4/5, за умовами якого він вніс 2 258 025 грн., а забудовник зобов'язався передати йому 14 об'єктів нерухомого майна, якими той мав право розпоряджатись на власний розсуд. Однією з квартир, в будівництво якої вкладав свої інвестиції ОСОБА_5 була квартира АДРЕСА_1, яку вона придбала за оплатним договором 07.02.2006 року.

У 2009 році будинок по АДРЕСА_1 споруджено, проведено комунікації, підприємець передав їй ключі від придбаного житла, проте, не надав акту приймання-передачі квартири, посилаючись на те, що будинок ще не зданий в експлуатацію.

У 2014 році їй стало відомо про те, що на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 10.12.2012 року про надання дозволу на оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_8 видано свідоцтво про право власності від 18.12.2012 року на дану квартиру, в якому зазначено, що квартира є двохкімнатною, однак, в дійсності вона трьохкімнатна. Тому свідоцтво та реєстрація права власності квартири за ОСОБА_8 є незаконними, оскільки, квартира нею не оглядалась, її технічна інвентаризація не проводилась.

Вважала, що вказані рішення та свідоцтво оформлялись на підставі фіктивного договору про дольову (пайову) участь, укладеного між ОСОБА_8 та ТОВ «Укрінтехбуд» з метою вирішити конфліктну ситуацію між учасниками спільної діяльності: підприємцем ОСОБА_5 та власником ТОВ «Укрінтехбуд» - ОСОБА_6,

Посилаючись на те, що на даний час будинок вже введено в експлуатацію, проте, вона не може зареєструвати право власності на придбане нею нерухоме майно, просила позов задовольнити.

22.12.2014 року ОСОБА_4 уточнила позовні вимоги, вказавши, що рішення виконкому Івано-Франківської міської ради від 10.12.2014 року про надання дозволу ОСОБА_8 на оформлення права власності на спірну квартиру було прийняте на підставі договору про поступку права вимоги від 27.04.2012 року, згідно якого остання набула права вимоги з ТОВ «Укрінтехбуд» на суму 280 616 грн. Однак, вважає, що ТОВ «Укрінтехбуд» не мало жодних зобов'язань перед ОСОБА_6 щодо передачі йому квартири АДРЕСА_1, а тому ОСОБА_6 не міг передати право вимоги на придбання житла третій особі, оскільки воно в нього не існувало. Згідно цього договору ОСОБА_8 могла тільки набувати право вимоги на повернення їй коштів у визначеній сумі, при цьому сторонами навіть не обумовлено настання такого права вимоги.

Тому просила визнати недійсним договір про поступку права вимоги від 27.04.2012 року на підставі його фіктивності, визнати незаконним і скасувати рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 10.12.2014 року, визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно та визнати за нею право власності на спірну квартиру.

Ухвалами Івано-Франківського міського суду від 22 грудня 2014 року всі вищезазначені позови об'єднано в одне провадження та залучено до участі у даній справі в якості співвідповідача - ОСОБА_6

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 06 квітня 2016 року за клопотанням представника ОСОБА_2 залучено до участі у якості співвідповідача ОСОБА_4 в частині позовних вимог про виселення.

20 квітня 2016 року ОСОБА_4 подала заяву про зміну підстав зустрічного позову в якій вказала , що право власності ОСОБА_2 зареєстровано на підставі договору про уступку права вимоги, за яким їй передано право вимагати у ТОВ «Укрінтехбуд» грошову компенсацію, а не право на квартиру. Виконавчим комітетом не надано правової оцінки зазначеному договору, оскільки такий договір не є самостійним договором на підставі якого можливо оформити право власності.

Без первинного договору, за яким можливо виникли якісь зобов»язання між ТОВ «Укрівнтехбуд» та ОСОБА_6 неможливо встановити дійсність угоди про уступку права вимоги, а тому вказані обставини є додатковою підставою для визнання недійсними та скасування як самої угоди про уступку права вимоги так і рішення та свідоцтва про право власності на підставі якої вони видавались.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 06 лютого 2017 року позов ОСОБА_9 задоволено. Виселено ОСОБА_3, та ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 по 57,50 грн. витрат по оплаті судового збору з кожного.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_9, третя особа ОСОБА_3 про визнання недійсним свідоцтва про право власності - відмовлено.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_9, МВК, ТзОВ « Укрінтехбуд», ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору, визнання незаконним і скасування рішення МВК, визнання незаконним і скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання права власності на квартиру - відмовлено.

На дане рішення представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, поданих сторонами доказів.

Апелянт зазначила, що задовольняючи позов ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 із спірної квартири суд посилався норми Житлового кодексу які регулюють питання виселення осіб, які самовільно зайняли приміщення державного або громадського житлового фонду, однак таке посилання суду є невірним.

Апелянт вважає, що не підлягають до задоволення вимоги про виселення відповідачів із приватного житлового приміщення ОСОБА_2 на підставі застосування норм житлового законодавства, зважаючи на те, що вселення відбулося задовго до того, як позивач набула права власності на квартиру. Матеріали справи свідчать те, що квартиру ОСОБА_4 придбала за оплатним договором, провела ремонт та проводить оплату за комунальні послуги, а тому рішення суду про виселення ОСОБА_4 є необґрунтованим.

07.02.2006 року між ПП ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір №11 про дольову участь у будівництві, за яким ОСОБА_5 зобов»язався виготовити проектно-кошторисну документацію, збудувати та забезпечити необхідним обладнанням, вести контроль та технічний нагляд за будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1. ПП ОСОБА_5 виділяє покупцю ОСОБА_4 3-кімнатну квартиру №30 на четвертому поверсі в 5 секції орієнтовною площею 85 кв.м. вартістю 250000 грн., що еквівалентно 50000 доларів США Вказана вартість квартири виплачена ОСОБА_4 у повному обсязі згідно квитанції №11 від 07.02.2006 року.

Суд першої інстанції не врахував, що Договір №1 від 07.02.2006 року та Договір №11 від 07.02.2006 року - це фактично один і той самий договір, що вбачається із ідентичності їх змісту. Відбулася фактична заміна грошової одиниці, в якій виражалося грошове зобов»язання для приведення договору №11 у відповідність до чинного законодавства щодо валюти договору. При цьому, сторони, предмет, фактична вартість, інші істотні умови договору є ідентичними.

Судом, на думку апелянта, не враховано норми глави 16 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину. Сторони договору не оспорюють його дійсність, недійсність договору не передбачена чинним законодавством, а тому твердження ОСОБА_2 щодо відсутності доказів сплати ОСОБА_4 коштів за договором №1 є безпідставним.

Речові права на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_4. були похідними від права набутого підприємцем ОСОБА_5 за договором про дольову участь у будівництві № 4/5, укладеного із ТОВ «Укрінтехбуд».

Всі питання щодо внесення коштів та проведення проплат товариству, на думку апелянта, слід вирішувати шляхом стягнення з ОСОБА_5 коштів в рахунок оплати за квартири, які йому передані за договором і за які, як вважає ТОВ «Укрінтехбуд» йому не доплачені кошти.

Суд першої інстанції не взяв до уваги, що за умовами укладеного ПП ОСОБА_5 та ТзОВ «Укрінтехбуд» договору про дольову участь у будівництві - ТОВ «Укрінтехбуд» прийняло ПП ОСОБА_5 у дольову участь у будівництві квартир №17-22, 25-32 в 4 та 5 секціях будинку по АДРЕСА_1.

Вартість об»єкта становила 2258025 грн. і дана сума оплачена ОСОБА_5 повністю.

Підприємець ОСОБА_5 уступив ОСОБА_4 право вимоги на набуття права власності на частку майна, а саме квартиру №30 в даному будинку уклавши з нею договір дольової участі у будівництві.

Вказані договори не були розірвані, змінені чи визнані недійсними.

Не розірвавши та не визнавши договір про спільну діяльність недійсним, ТОВ «Укрінтехбуд» не мало правових підстав в односторонньому порядку змінювати умови договору та розпоряджатись квартирою №30 (часткою в спільному майні ОСОБА_5) на власний розсуд, знаючи про те, що квартира продана за оплатним договором в користь третіх осіб.

Судом не досліджено за які саме квартири провів оплату ОСОБА_5

Судом не застосовано норми ст. 190 ЦК України про те, що майнові права на нерухомість, що є об»єктом будівництва, не вважаються речовими правами на чуже майно, тому що об»єктом цих прав є не чуже майно.

Майнове право яке є предметом договору купівлі-продажу - це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно, яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

Щодо підставності оформлення права власності на квартиру за ОСОБА_2 (ОСОБА_2), апелянт зазначив, що станом на 2012 рік жодний нормативно-правовий акт не передбачав реєстрацію права власності на підставі таких документів як угода про уступку права вимоги без договору купівлі-продажу майнових прав. Судом першої інстанції проігноровано ту обставину, що виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради видав рішення про оформлення права власності на спірну квартиру поза межами своїх повноважень.

За змістом договору про уступку права вимоги ОСОБА_10 передано виключно право вимагати у ТОВ «Укрінтехбуд» грошові кошти, а не право на квартиру.

Без первинного договору за яким можливо виникли якісь зобов»язання між ТОВ «Укрінтехбуд» та ОСОБА_6 неможливо встановити дійсність угоди про уступку права вимоги.

Апелянт вважає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки обставинам щодо існування розбіжностей у технічних характеристиках спірного житлового приміщення у технічних паспортах ОСОБА_4 та ОСОБА_2, обмежившись тільки констатуванням факту існування різних техпаспортів.

Суд не дав належної оцінки ряду обставин які вказують на підставність позовних вимог про визнання недійсним договору про уступку права вимоги від 27.04.2012 року, укладеного між ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ТОВ «Укрінтехбуд».

Зібрані по справі докази в їх сукупності вказують на фіктивність правочину, за яким ОСОБА_2 нібито набула право власності на спірну квартиру.

Зокрема: ТОВ «Укрінтехбуд» подає докази того, що станом на травень 2012 року в спірній квартирі проживає ОСОБА_4, а квартира обліковується за підприємцем ОСОБА_5, технічна інвентаризація квартири не проводилась; технічний паспорт ОСОБА_2 відповідає технічній інвентаризації (проектній) цілого будинку, а не фактичним обмірам квартири, акт приймання-передачі квартири між ОСОБА_2 та ТОВ «Укрінтехбуд» підписаний без огляду квартири, квартира яка нібито куплена ОСОБА_2 є сирцем, а фактично в 2009 році ОСОБА_4 закінчила ремонт квартири, а в 2010 році заселилась в квартиру та проживає там з сином; ТОВ «Укрінтехбд» не має належних документів, які б свідчили про проплату ОСОБА_2 за квартиру; договір про користування електричною енергією від 03.01.2012 року та договір тимчасового користування обладнанням від 05.03.2012 року свідчать про підключення та надання відповідних послуг ОСОБА_4 та про факт її проживання в квартирі а також про те, що ОСОБА_2 не могла купувати квартиру не оглянувши її та разом з іншими мешканцями квартири.

Суд, вважає апелянт, не застосував положення ст. 234 ЦК України, за якою фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені правочином.

Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 у повному обсязі, а в задоволенні первісного позову ОСОБА_2 відмовити.

В засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_4 - ОСОБА_7, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_11 підтримали доводи апеляційної скарги з наведених в ній мотивів.

Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_12 та представник ОСОБА_6 ОСОБА_13 заперечили доводи апеляційної скарги, посилаючись на обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

ОСОБА_5, представники виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та ТОВ «Укрінтехбуд» у судові засідання апеляційного суду не з»явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303, ч.ч. 2,3 ст.213 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вищезазначеним вимогам закону з огляду на наступне.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 із спірної квартири без надання іншого житлового приміщення, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача, як власника квартири про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном є обґрунтованими, оскільки відповідачі вселилися в належну позивачу квартиру без достатніх правових підстав.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив з того, що сам факт укладення договору про дольову участь у будівництві щодо спірного майна не дає підстав для висновку, що позивач набула право власності на спірну квартиру та не спростовує правомірності набуття права власності на таку ОСОБА_2

Проте, висновки суду не відповідають зібраним доказам по справі.

Судом встановлено, що 25.12.2004 року між ТОВ «Укрінтехбуд» та ПП ОСОБА_5 було укладено договір №4/5 про дольову участь у будівництві, згідно якого ТОВ «Укрінтехбуд» прийняло його у дольову участь будівництва квартир №№17-22, 25-32 в 4 та 5 секціях будинку по АДРЕСА_1. Вартість об'єкту становила 2 258 025,00 грн.

07.02.2006 року між ОСОБА_4 та ПП ОСОБА_5 було укладено договір про дольову участь у будівництві, згідно якого після завершення будівництва ПП ОСОБА_5 зобов'язався виділити їй у власність трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

На виконання умов цього договору ОСОБА_4 внесла 250 000 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №11 від 07.02.2006 року.

Згідно сертифікату відповідності від 18.03.2011 року, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Івано-Франківській області засвідчила відповідність закінченого будівництвом об'єкта багатоквартирного житлового будинку з мансардою і вбудованими офісами та автостанціями по АДРЕСА_1 проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтвердила його готовність до експлуатації.

Судом встановлено, що в спірній квартирі ОСОБА_4 проведено ремонт, згідно з проведеними за її замовленням обмірами технічного інвентаризатора від 26.08.2014 року вбачається, що квартира є трьохкімнатною, площею 84, 2 кв.м., з лоджією 2,8 кв.м.

З договору про користування електричною енергією від 03.01.2012 року, договору тимчасового користування обладнанням від 05.03.2012 року, проведених оплат за комунальні платежі та пояснень представника апелянта вбачається, що з 2010 року в квартирі проживають ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Вказані обставини спростовують посилання ОСОБА_2 про передачу їй за актом приймання-передачі від 08.05.2012 року спірної квартири.

Те, що в травні 2012 року спірна квартира не передавалась ОСОБА_2 свідчать також пояснення як самого ОСОБА_6 так і батька ОСОБА_2 - ОСОБА_14, які як вбачається із постанови про закриття кримінального провадження від 06.065.2013 року надавали пояснення про те, що домовленість щодо придбання спірної квартири мала місце у вересні - жовтні 2012 року, а не квітні 2012 року.

Згідно реєстру, виданого ТОВ «Укрінтехбуд» за підприємцем ОСОБА_5 у житловому будинку по АДРЕСА_1 станом на 08.05.2012 року числились чотирнадцять квартир (згідно договору про дольову участь) в тому числі і спірна квартира №30.

Встановлено, що згідно угоди №2 про поступку права вимоги від 27.04.2012 року ОСОБА_6 передав ОСОБА_2 у повному обсязі всі права вимоги грошового зобов'язання в розмірі 280 616,00 грн. перед боржником ТОВ «Укрінтехбуд».

Відповідно до умов договору, ОСОБА_6 зобов»язався протягом 10 днів з моменту укладення цієї угоди повідомити ОСОБА_2 відомості, що мають значення для здійснення вимоги і передати всі документи, що засвідчують право вимоги.

Згідно протоколу №1 загальних зборів учасників ТОВ «Укрінтехбуд» від 30 квітня 2012 року, товариство вирішило передати ОСОБА_2 в оплату боргу, згідно договору поступки права вимоги №2 від 27.04.2012 року, квартиру №30, загальною площею 83,6 м2, вартістю 280 616,00 (двісті вісімдесят тисяч шістсот шістнадцять) гривень, за адресою АДРЕСА_1

08 травня 2012 року між ТОВ «Укрінтехбуд» та ОСОБА_2 було оформлено акт приймання - передачі квартири згідно рішення загальних зборів, який засвідчує, що ОСОБА_2 оглянуто приміщення квартири №30, дане приміщення знаходиться у стані, повністю придатному для використання, загальна площа квартири становить 83,6 квадратних метри.

Згідно технічного паспорту на квартиру, виготовленого 05.12.12 року на ім'я ОСОБА_2, вбачається, що квартира двохкімнатна, площею 83,6 кв.м., з лоджією 1,4 кв.м.

Встановлено, що рішенням виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 10.12.2012 року №783 дано дозвіл на оформлення права власності ОСОБА_2 на квартиру №30 (83,6 м. кв.) на АДРЕСА_1 у м. Івано-Франківську.

18.12.2012 року, на підставі зазначеного вище рішення, ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18.12.2012 року, відповідно до якого вона стала власником двохкімнатної квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, ОСОБА_2, як власник квартири пред»явила позов про виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 з даної квартири без надання іншого житла, а ОСОБА_4 в свою чергу пред»явила позов про визнання недійсними договору поступки права вимоги, визнання незаконними і скасування рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та визнання за нею права власності на спірну квартиру.

Колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні даних спірних правовідносин, слід виходити із положень ст. 204 ЦК України, якою визначено презумпцію правомірності правочину. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як встановлено судом та не оспорюється сторонами як договір №4/5 про дольову участь у будівництві, укладений між між ТОВ «Укрінтехбуд» та ПП ОСОБА_5 25.12.2004 року, так і договір між ОСОБА_4 та ПП ОСОБА_5 від 07.02.2006 року про дольову участь у будівництві є чинними, оскільки їх недійсність прямо не передбачена законом, вони також не визнані судом недійсними.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 відповідно до умов договору внесла кошти в сумі 250 000 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №11 від 07.02.2006 року.

Що стосується виконання умов договору між ТОВ «Укрінтехбуд» та ПП ОСОБА_5 від 25.12.2004 року, то згідно пояснень ОСОБА_5 ним повністю оплачено вартість об»єкта в сумі 2258025 грн., на підтвердження чого ним представлено письмові докази, зокрема: акт звірки платежів від 20.10.2007 року підприємцем ОСОБА_5 дольової участі в будівництві будинку по АДРЕСА_1, згідно якого ОСОБА_15 отримала від ПП ОСОБА_5 кошти в сумі 2258025 грн. для зарахування дольової участі та графік фінансування будівництва 4,5 під»їздів по АДРЕСА_1, з відмітками про здійснення ряду платежів в рахунок фінансування будівництва (т.2 а.с.96, 102).

Натомість в Реєстрі (виданому ТОВ «Укрінтехбуд») квартир підприємця ОСОБА_5 у житловому будинку по АДРЕСА_1 у м. Івано-Франківську станом на 08.05.2012 року числиться 14 квартир: 17-22, 25-32, при цьому згідно примітки шість квартир №№ 17, 21, 26, 28, 31, 32 квартири оплачені в повному обсязі на які видано акти приймання-передачі, а квартири №№ 18, 19, 20, 22, 25, 27, 29, 30 квартири не оплачені на які не видані акти приймання передачі. У зазначеному реєстрі ОСОБА_4 зазначена як отримувач квартири № 30 (а.с.188-189 т.2).

Разом з тим, ТОВ «Укрінтехбуд» не представлено будь-яких доказів щодо здійснення ОСОБА_5 сум оплати в рахунок фінансування будівництва, за які саме квартири такі кошти вносилися та яким чином прийнято рішення щодо розподілу коштів за квартири.

Відповідно до умов договору між ТОВ «Укрінтехбуд» та ПП ОСОБА_5 від 25.12.2004 року, сторона-1 (ТОВ «Укрінтехбуд») зобов»язалося виконувати взяті на себе за даним договором зобов'язання належним чином і в установлений строк; здійснити будівництво із своїх матеріалів і своїми засобами; виконати будівельні та електричні роботи і по закінченні будівництва стороні-2 (ОСОБА_5.) передати у власність об»єкт, що будується протягом 30 (тридцяти) днів, надати усі необхідні документи на об'єкт, що будується, а також оформити документи на право власності 4,5 під'їздів; допускати сторону-2 до об'єкта, що будується та надавати стороні-2 інформацію про перебіг виконання спільного проекту.

ОСОБА_5 зобов»язався своєчасно фінансувати будівництво в обумовлених сторонами розмірах, при цьому фінансування здійснюється шляхом переказу необхідних коштів на розрахунковий рахунок ТОВ «Укрінтехбуд», згідно затвердженого графіку.

Умова договору також було визначено порядок передачі об'єкта, що будується, зокрема, відповідно до п.4.1., 4.2., 4.3., 4.4. договору, приймання-передача об'єкта, що будується, здійснюється двосторонньою комісією, що складається із представників сторін. Об'єкт, що будується повинен бути переданий стороною-1 та прийнятий стороною-2 протягом 30 днів з моменту здачі будинку в експлуатацію. При передачі об'єкта, що будується, складається акт передачі-приймання, який підписується членами двосторонньої комісії. Об'єкт, що будується, вважається переданим з моменту підписання сторонами акту передачі-приймання.

Згідно п.6.1. договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань одна перед одною.

Умовами договору також було визнано відповідальність сторін, зокрема згідно п.7.1., 7.3., 7.4. у випадку невиконання або неналежного виконання зобов'язань, передбачених даним договором, сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України. У випадку систематичного порушення умов даного договору однією із сторін, інша сторона має право розірвати даний договір достроково в односторонньому порядку. При цьому винна сторона сплачує штраф в розмірі 3% від суми фактичного фінансування, а також відшкодовує другій стороні завдану такою дією збитки. При розірванні договору в односторонньому порядку сторона-1 при поверненні коштів стороні-2 вправі повернути кошти за мінусом суми штрафу передбаченого п. 7.3.

У випадку неможливості продовжити фінансування об'єкта, що будується, сторона-2 зобов'язана заздалегідь попередити про це сторону-1. При цьому, сторона-1 має право здійснити остаточний розрахунок із строною-2 після підписання подібного договору з іншою стороною та надходження необхідних коштів на розрахунковий рахунок сторони-1. Будь-які зміни до даного договору чи до його додатків набирають юридичної сили тільки після взаємного їх посвідчення сторонами. Сторони не мають права передавати свої права та обов'язки за договором іншим особам без письмової згоди другої сторони ( п.8.2., 8.3., 8.4 договору).

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зобов»язання, відповідно до положень ст. 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України передбачено правові наслідки порушення зобов»язання, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

В матеріалах справи відсутні докази щодо зміни договору про дольову участь у будівництві №4/5 від 25.12.2004 року чи його припинення. Крім того, встановлено, що мало місце часткове його виконання, оскільки шість квартир по акту приймання-передачі передано ОСОБА_5 та в подальшому оформлено право власності на них.

Зважаючи на те, що ОСОБА_5 був прийнятий ТОВ «Укрінтехбуд» у дольову участь будівництва квартир №№17-22, 25-32 в 4 та 5 секціях будинку по АДРЕСА_1, а доказів того, що договір про спільну діяльність був змінений чи розірваний сторонами не представлено, колегія суддів приходить до висновку, що у ТОВ «Укрінтехбуд» не було підстав в односторонньому порядку змінювати умови договору та розпоряджатися квартирою №30.

Порядок та умови набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва врегульовані положеннями ст. 331 ЦК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

При оформленні права власності на спірну квартиру ОСОБА_2 подала до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради акт прийому-передачі, протокол загальних зборів, угоду про поступку права вимоги - документи на підтвердження у неї права власності на квартиру АДРЕСА_1.

Разом з тим, відповідно до умов договору про поступку права вимоги ОСОБА_2 передано право вимагати у ТОВ «Укрінтехбуд» грошові кошти в сумі 280616 грн., а не право на квартиру.

Відповідно до положень ст. 512 ЦК України кредитор у зобов»язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), 2) правонаступництва, 3) виконання обов»язку боржника поручителем або заставодавцем, 4) виконання обов»язку боржника третьою особою.

Правочин щодо зміни кредитора, згідно ст. 513 ЦК України, вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов»язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора (ст.514 ЦК України) переходять права первісного кредитора у зобов»»язанні в обсязі і на умовах , що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суду не представлено доказів на підтвердження наявності зобов»язань за договором між ТОВ «Укрінтехбуд» та ОСОБА_6

Колегія суддів вважає, що аудиторський висновок про фінансово-господарську діяльність ТОВ «Укрінтехбуд» від 08.10.2012 року про те, що заборгованість ТОВ «Укрінтехбуд» перед ОСОБА_6 станом на 30 червня 2012 року складає 776058, 19 грн. не може слугувати доказом наявності боргу станом на час укладення договору поступки права вимоги, оскільки останній укладений у квітні, а рішенням загальних зборів учасників товариства «Укрінтехбуд» від 30.04.2012 року відповідно до договорів уступки права вимоги на загальну суму 776058 грн. - №1 та №2 від 27.04.2012 року квартири №19 вартістю 218854 грн. та №20 вартістю 276588 грн. передано ОСОБА_16, а квартиру №30 вартістю 280616 грн. ОСОБА_2

Згідно протоколу №1 загальних зборів учасників ТОВ «Укрінтехбуд» від 30 квітня 2012 року, товариство, єдиним засновником якого являється ОСОБА_6, вирішило передати ОСОБА_2 в оплату боргу, згідно договору поступки права вимоги №2 від 27.04.2012 року, квартиру №30, загальною площею 83,6 м2, вартістю 280 616,00 грн. за адресою АДРЕСА_1

Разом з тим, спірна квартира станом на час прийняття даного рішення не перебувала у власності товариства.

Судом також встановлено розбіжність в технічних паспортах на спірну квартиру, виданих на ім»я ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Так, згідно технічного паспорта виготовленого на ім»я ОСОБА_4 від 26.08.2014 року - квартира є трьохкімнатною, площею 84, 2 кв.м., з лоджією 2,8 кв.м., натомість згідно технічного паспорту на квартиру, виготовленого 05.12.12 року на ім'я ОСОБА_2, вбачається, що квартира двохкімнатна, площею 83,6 кв.м., з лоджією 1,4 кв.м., вказана технічна документація відповідає проектній документації щодо здійснення будівництва.

З огляду на те, що з 2010 року в спірній квартирі проживає сім»я ОСОБА_4 та з 2012 року здійснює комунальні платежі за надані послуги, колегія суддів приходить до висновку що технічний паспорт на квартиру на ім»я ОСОБА_2 складений без проведення реальних замірів квартири, а акт приймання - передачі зазначеної квартири ОСОБА_2 складено формально, без огляду квартири.

Беручи до уваги те, що станом на час оформлення права власності на квартиру за ОСОБА_2 представлений договір про поступку права вимоги свідчив тільки про наявність грошового зобов'язання, за відсутності первинного зобов»язання за договором між ТОВ «Укрінтехбуд» та ОСОБА_6, а також те, що ТОВ «Укрінтехбуд» не являлось власником спірної квартири, колегія суддів приходить до висновку, що у виконавчого комітету були відсутні підстави для надання дозволу на оформлення права власності на квартиру за ОСОБА_2 та видачі на його підставі свідоцтва про право власності на спірну квартиру.

Стаття 512 ЦК України визначає відступлення права вимоги одним із способів заміни кредитора у зобов'язанні.

Разом з тим, оскільки за умовами договору про поступку права вимоги ОСОБА_2 передано право вимагати у ТОВ «Укрінтехбуд» грошові кошти в сумі 280 616,00 грн., а не майнові права на квартиру, то колегія суддів вважає, що така угода не порушує прав позивача ОСОБА_4, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення.

У зв'язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4 в частині визнання незаконним і скасування рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 10.12.2014 року про надання дозволу ОСОБА_2 на оформлення права власності на квартиру та визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.12.2012 року, виданого ОСОБА_2 про право власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки ОСОБА_2 набула право власності всупереч встановленого законом порядку набуття права власності на спірну квартиру, то її вимоги про виселення ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є необґрунтованими.

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та відмову в позові ОСОБА_2

Цивільні права, відповідно до змісту ч. 5 ст. 11 ЦК України можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Порядок та умови набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва врегульовані положеннями ст. 331 ЦК України.

Згідно умов п.2.1. договору №1 на дольову участь у будівництві від 07.02.2006 року, ОСОБА_5 зобов'язувався протягом 10-и днів після прийняття рішення виконавчим комітетом про затвердження акту Державної комісії приймання в експлуатацію будинку передати житло, вказане в п.1.2. за актом приймання-передачі.

Таким чином, за вказаним договором встановлено порядок отримання покупцем документів, необхідних для оформлення права власності на об'єкт нерухомості, а тому підстав для визнання за ОСОБА_4 права власності на новостворене нерухоме майно у судовому порядку колегія суддів не вбачає.

А тому в позові ОСОБА_4 про визнання права власності на спірну квартиру слід відмовити.

Таким чином рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 та часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 06 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення з жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення відмовити.

Позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Визнати незаконним і скасувати рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 10.12.2014 року за №783 про надання дозволу ОСОБА_2 на оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1

Визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 18.12.2012 року, видане ОСОБА_2 про право власності на двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1.

В решті позову ОСОБА_4 відмовити.

Рішення набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання нею законної сили.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

І.О. Максюта