У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Журавель В.І.,

Закропивного О.В., Хопти С.Ф.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до приватного нотаріуса Костопільського районного нотаріального округу Скоропад Валентини Володимирівни про зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Рівненської області від 12 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 26 березня 2009 року між ним та територіальною громадою Володимирецького району в особі Володимирецької районної ради Рівненської області укладено три договори купівлі-продажу, посвідчені державним нотаріусом Володимирецької державної нотаріальної контори Рівненської області, за умовами яких він придбав у власність одноповерхову будівлю літ. «Б-І», загальною площею 43,8 кв. м, двохповерхову будівлю літ. «А-ІІ», загальною площею 325,7 кв. м, будівлю кухні літ. «в-1», площею 14,8 кв. м, бази відпочинку «Воронківське озеро» по АДРЕСА_1

31 березня 2009 року між ним та ОСОБА_6, ОСОБА_7 укладено три договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Скоропад В.В., за умовами яких він передав у власність ОСОБА_6 60/100 частин, а ОСОБА_7 - 40/100 частин вищевказаного нерухомого майна.

3 червня 2016 року рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області, що набрало законної сили, три договори дарування від 31 березня 2009 року 60/100 частин кожної з окремих нежитлових будівель бази відпочинку «Воронківське озеро» визнано недійсними.

8 липня 2016 року він звернувся із заявою до приватного нотаріуса про повернення йому оригіналів трьох договорів купівлі-продажу від 26 березня 2009 року, які знаходиться у матеріалах нотаріальної справи приватного нотаріуса, оскільки вони необхідні для реєстрації і посвідчення за ним права власності на 60/100 частин трьох вищевказаних будівель бази відпочинку «Воронківське озеро».

12 липня 2016 року листом приватний нотаріус у поверненні оригіналів договорів купівлі-продажу від 26 березня 2009 року йому відмовив, у зв'язку з тим, що договори дарування 60/100 частин спірного нерухомого майна, які визнані зазначеним вище рішенням суду недійсними, вона не посвідчувала, а тому виконати таке судове рішення у спосіб, передбачений чинним законодавством неможливо.

З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просив суд зобов'язати приватного нотаріуса повернути йому оригінали трьох договорів купівлі-продажу від 26 березня 2009 року, за умовами яких він придбав у власність одноповерхову будівлю літ. «Б-І», загальною площею 43,8 кв. м, двохповерхову будівлі літ. «А-ІІ», загальною площею 325,7 кв. м, будівлю кухні літ. «в-1», площею 14,8 кв. м, бази відпочинку «Воронківське озеро» по АДРЕСА_1

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 7 листопада 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано приватного нотаріуса Костопільського нотаріального округу Скоропад В.В. протягом 10 календарних днів після набрання рішення суду законної сили повернути ОСОБА_3 оригінали таких документів: договір купівлі-продажу одноповерхової будівлі від 26 березня 2009 року, укладений між територіальною громадою Володимирецького району в особі Володимирецької районної ради (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець), відповідно до якого продавець передав, а покупець прийняв у власність одноповерхову будівлю «літ. б-1» по АДРЕСА_1 загальною площею 43,8 кв. м; договір купівлі-продажу двохповерхової будівлі від 26 березня 2009 року, укладений між територіальною громадою Володимирецького району в особі Володимирецької районної ради (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець), відповідно до якого продавець передав, а покупець прийняв у власність двохповерхову будівлю літ. «а-ІІ» по АДРЕСА_1 загальною площею 325,7 кв. м; договір купівлі-продажу будівлі кухні від 26 березня 2009 року, укладеного між територіальною громадою Володимирецького району в особі Володимирецької районної ради (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець), відповідно до якого продавець передав, а покупець прийняв у власність будівлю кухні літ. «в-І» по АДРЕСА_1 загальною площею 14,8 кв. м. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 12 січня 2017 року рішення районного суду скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуальногоправа.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області від 3 червня 2016 року, що набрало законної сили, три договори дарування від 31 березня 2009 року 60/100 частин спірного нерухомого майна визнано недійсними, були посвідчені приватним нотаріусом, то такі договори, що посвідчують право власності позивача, повертається йому, а відмова приватного нотаріуса у поверненні цих договорів порушує права ОСОБА_3 на здійснення державної реєстрації його права власності на нерухоме майно, тобто порушує його законне право власності.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції й відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, виходив із того, що приватним нотаріусом посвідчувались укладені 31 березня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, ОСОБА_7 договори дарування цілих окремих нежилих будівель, а не договори дарування 60/100 частин окремих нежитлових будівель. За укладеними договорами дарування від 31 березня 2009 року ОСОБА_7 на праві власності належить 40/100 частин у трьох окремих об'єктах нерухомого майна, а, отже, у приватного нотаріуса були відсутні правові підстави для повернення позивачу оригіналів трьох договорів купівлі-продажу від 26 березня 2009 року.

Проте повністюпогодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 26 березня 2009 року між ОСОБА_3 та територіальною громадою Володимирецького району в особі Володимирецької районної ради Рівненської області укладено три договори купівлі-продажу, посвідчені державним нотаріусом Володимирецької державної нотаріальної контори Рівненської області, за умовами яких ОСОБА_3 придбав у власність одноповерхову будівлю літ. «Б-І», загальною площею 43,8 кв. м, двохповерхову будівлю літ. «А-ІІ», загальною площею 325,7 кв. м, будівлю кухні літ. «в-1», площею 14,8 кв. м, бази відпочинку «Воронківське озеро» по АДРЕСА_1

31 березня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, ОСОБА_7 укладено три договори дарування, посвідчені приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу Скоропад В.В., за умовами яких ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_6 60/100 частин, а ОСОБА_7 40/100 частин вищевказаного нерухомого майна.

3 червня 2016 року рішенням Володимирецького районного суду Рівненської області, що набрало законної сили, три договори дарування 60/100 частин кожної з окремих нежитлових будівель бази відпочинку «Воронківське озеро» визнано недійсними, а саме одноповерхової будівлі літ. «Б-І», загальною площею 43,8 кв. м, двохповерхової будівлі літ. «А-ІІ», загальною площею 325,7 кв. м, будівлі кухні літ. «в-1», площею 14,8 кв. м, по АДРЕСА_1, які укладені 31 березня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 та посвідчені приватним нотаріусом Костопільського районного нотаріального округу СкоропадВ.В.

8 липня 2016 року ОСОБА_3 звернувся з заявою до приватного нотаріуса Костопільського районного нотаріального округу Скоропад В.В. про повернення йому трьох договорів купівлі-продажу від 26 березня 2009 року, які знаходиться у матеріалах нотаріальної справи приватного нотаріуса, оскільки вони необхідні йому для реєстрації і посвідчення за ним права власності на 60/100 частин трьох вищевказаних будівель бази відпочинку «Воронківське озеро».

12 липня 2016 року листом приватний нотаріус у поверненні оригіналів договорів купівлі-продажу від 26 березня 2009 року ОСОБА_3 відмовив, у зв'язку з тим, що договори дарування 60/100 частин спірного нерухомого майна, які визнані зазначеним вище рішенням суду недійсними, вона не посвідчувала, а посвідчувалось майно, як ціла будівля тому виконати таке судове рішення у спосіб, передбачений чинним законодавством, неможливо.

У п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстраціїправ підлягають право власності.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстраціяправа власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Отже, системний аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що необхідними документами для державної реєстрації речових прав є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону та вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином не встановив, не звернув уваги на те, що позивачу для реєстрації права власності на 60/100 частин спірного нерухомого майна необхідно подати оригінали трьох договорів купівлі-продажу від 26 березня 2009 року, які засвідчують його право власності на це майно.

При цьому згідно з п. 7.6, 7.7 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, у разі одержання рішення суду про визнання нотаріально посвідченого договору недійсним нотаріус проставляє про це відмітку на примірнику договору, який зберігається в матеріалах нотаріальної справи, долучивши до нього копію рішення суду, а також проставляє відмітку в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій і, при можливості, на всіх інших примірниках договору.

Документ, що посвідчує право власності та подавався для вчинення нотаріальної дії, повертається відчужувачу майна.

Аналогічна норма міститься у п. 48 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, яка була чинна на час посвідчення спірних договорів.

У п. 7 глави 7 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що усправах нотаріуса залишаються копії (фотокопії) поданих для вчинення нотаріальних дій документів, які посвідчують право власності фізичних осіб на нерухоме майно, - якщо співвласники у спільній частковій власності мають один спільний документ, що посвідчує право власності на згадане майно, і один із них відчужує належну йому частку (чи частку від частки).

Системний аналіз вищевказаних положень закону, свідчить про те, що законодавством передбачено повернення нотаріусом відчужувачу майна правовстановлюючих на нього документів у випадку визнання недійсним нотаріально посвідченого договору. Проте, законодавством не передбачено те, що повернення документів можливе лише у випадку визнання такого договору у цілому недійсним.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України системно не проаналізував вищевказані норми матеріального права з урахуванням фактичних обставин позовних вимог, належним чином не дослідив, чи не був зобов'язаний приватний нотаріус повернути позивачу оригінали трьох спірних договорів купівлі-продажу, які зберігаються у матеріалах архівної справи приватного нотаріуса, зробивши собі копії цих документів та поставивши на них відповідні відмітки.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 12 січня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: Б.І. Гулько

В.І.Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта