РІШЕННЯ

Іменем України

06 вересня 2017 року м. Словянськ Єд. унік. № 243/7228/17

Провадження № 2/243/3640/2017

Словянський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючий суддя Мінаєв І.М.,

при секретарі судового засідання Кабановій О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судового засідання Словянського міськрайонного суду Донецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, за участю третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання права користування неприватизованою квартирою в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИВ:

11.08.2017 року до Словянського міськрайонного суду Донецької області звернулася ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_2 міської ради, за участю третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання права користування неприватизованою квартирою в порядку спадкування за законом, обґрунтувавши свої вимоги тим, що з листопада 2006 року ОСОБА_5 разом із ОСОБА_6 проживала у кв. № 10 буд. 22, розташованому по пров. Трунова м. Словянська Донецької області. Позивач є рідною дочкою ОСОБА_6 В листопаді 2006 року було видано ордер № 417 серії А ОСОБА_6 на зайняття житлового приміщення, а саме АДРЕСА_1. З листопада 2006 року ОСОБА_5 разом зі своєю матірю ОСОБА_6 була зареєстрована у вищезазначеній квартирі, постійно в ній проживала, займала квартиру на законних підставах. 12 вересня 2008 року позивач уклала шлюб з ОСОБА_7, у звязку з чим прізвище позивача було змінено. З сімейних обставин позивачем змінено реєстрацію місця проживання, проте місце перебування позивача залишилося за адресою спадкодавця АДРЕСА_2. У звязку з військовим конфліктом на території Донецької та Луганської областей, захопленням збройними формуваннями м. Словянська, позивач на початку березня 2014 року була вимушена залишити своє фактичне місце перебування за вищевказаною адресою спадкодавця та тимчасово перебувала за місцем реєстрації свого чоловіка в м. Біла Церква Київської області. Після відновлення миру в м. Словянську, позивач продовжувала перебувати з матірю за місцем реєстрації спадкодавця. Після смерті матері позивач з метою постійного проживання в ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулась до реєстраційного відділу ОСОБА_2 міської ради з метою реєстрації свого місця проживання, яким є її місце перебування за адресою: АДРЕСА_3, пров. Трунова, м. Словянськ. Позивачу було відмовлено в реєстрації місця проживання, було відмовлено в переукладанні договорів з отримання житлово комунальних послуг, посилаючись на те, що позивач втратила право на користування вищевказаною квартирою, оскільки 11.03.2017 року померла її мати ОСОБА_6, на яку був виданий ордер, а квартира спадкодавцем не була приватизована, було відсутнє право власності на дану квартиру, квартира є комунальною власністю. Спадкоємцем спадкодавця є ОСОБА_5 На час відкриття спадщини квартира була зареєстрована за спадкодавцем та була місцем постійного проживання спадкодавця разом із спадкоємцем, видана відповідно до ордеру № 417 серія А ОСОБА_6 та на її дочку ОСОБА_8 Тобто, займана житлова площа квартири належала спадкодавцю та позивачу на законних підставах. Як член сімї ОСОБА_6 її донька ОСОБА_5 була вселена до квартири на підставі ордеру. На час відкриття спадщини однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_4 належала померлій, була місцем постійного проживання спадкодавця і відповідно до закону позивач зберіг право на користування квартирою. Вищезазначена однокімнатна квартира спадкодавця мала статус неприватизованого житлового приміщення, оскільки ОСОБА_6 до дня смерті не звернулася до органу приватизації для отримання права власності на спірне житлове приміщення, тобто не висловила волю на приватизацію займаної нею квартири та померла, до її дочки ОСОБА_1, як спадкоємця, не перейшло право заявляти про визнання права власності на квартиру, а перейшло тільки право користування житловим приміщенням, яким є АДРЕСА_5. ОСОБА_2 міською радою була надана відповідь від 13.04.2017 року про те, що ОСОБА_2 міська рада не може визнати право користування квартирою на підставі спадкування, не можуть встановити факт спільного проживання позивача з наймачем житла, не можуть здійснити реєстрацію місця проживання за відсутністю документів, що підтверджують право на проживання в житлі, не можуть провести реєстрацію позивача за місцезнаходженням квартири, укласти договір найму квартири, а балансоутримувач будинку не може переукласти договори на отримання житлово комунальних послуг з позивачем. Наймач квартири ОСОБА_6 та її дочка ОСОБА_5 постійно проживали у спірній квартирі, то спадкодавець є такою, що за життя набула права користування спірною квартирою. На випадок своєї смерті ОСОБА_6 не залишила жодних розпоряджень, у звязку з чим спадкування після її смерті відбувається за законом. Спадкодавцями за спадковою масою є ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3, які відмовилися від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 Фактично позивач продовжує перебувати у спірній квартирі та з метою подальшого постійного проживання в даній квартирі звернулась до відділу реєстрації ОСОБА_2 міської ради для реєстрації свого місця проживання, але не змогла зареєструвати своє право в передбаченому законом порядку. Позивач, не зважаючи на відмову у переоформленні договору найму, продовжує сумлінно сплачувати житлово-комунальні послуги. У позивача, як у спадкоємця є право на користування неприватизованою квартирою спадкодавця. Більш того, останній рік ОСОБА_6 тяжко хворіла на атеросклероз та не мала можливості на самостійне проживання, потребувала постійного лікування, пенсії було недостатньо на ліки, позивач утримувала спадкодавця, утримувала житло за власні кошти, сплачувала житлово комунальні послуги в повній мірі, це черговий раз підтверджує факт спільного проживання та спільного утримання однокімнатної квартири АДРЕСА_6.

Позивач, посилаючись на ст. ст. 15, 16, 1216, 1218, 1220, 1223, 1268, 1269 ЦК України, ст. ст. 12, 38, 119 ЦПК України, ст. 106 Житлового кодексу України, просить суд визнати за нею право користування неприватизованою АДРЕСА_7.

Позивач ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_9 в судове засідання не зявилися, надали суду заяву з проханням розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити у позові, посилаючись на письмові заперечення (а. с. 58-60), обґрунтовуючи їх тим, що в силу ст. 61 Житлового кодексу України наймач та члени його сімї вправі предявити позов в спорах, що виникають з договору найму житлового приміщення. Позивач стверджує, що з листопада 2006 року разом із матірю проживала в спірній квартирі та була в ній зареєстрована. Відповідно до довідки № 473 від 19.08.2017 року, виданої ТОВ «Ліра ЛТД», в кімнаті № 10 по вул. Трунова, 22 м. Словянська була зареєстрована ОСОБА_8 з 11.11.2006 року по 04.07.2008 року. ОСОБА_6 померла 11.03.2017 року. На даний час в квартирі ніхто не зареєстрований і не мешкає. Таким чином, позивач зазначає, що з сімейних обставин змінила реєстрацію місця проживання та з 15.07.2008 року зареєструвала місце проживання за адресою: м. Біла Церква. Натомість наполягає, що її місце перебування залишилося за адресою спадкодавця АДРЕСА_8. До позовної заяви наданий акт про проживання від 25.03.2017 року, підписаний трьома сусідами, який ніяк не підтверджує, що позивач фактично проживала і проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 весь час, маючи іншу адресу реєстрації. Натомість, комісією ТОВ «Ліра ЛТД» та сусідами спірної квартири складено акт від 19.08.2017 року про те, що АДРЕСА_9 після смерті ОСОБА_6 була опечатана, в квартирі ніхто не зареєстрований і не проживає. ОСОБА_10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року» Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясовувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була згода на це членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним їх місцем проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Вказані факти позивачем не доведені. До позову надані копії сплачених рахунків тільки від 2017-07-05 року, що не може підтверджувати твердження позивача про утримування спадкодавця щодо сплати житлово-комунальних послуг в повній мірі, не підтверджує факт спільного проживання та утримання однокімнатної квартири. ОСОБА_10 довідки про склад сімї від 2010 року за адресою: пров. Трунова, 22/10 зареєстрованою значиться ОСОБА_6 Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Пленум Верховного суду України постановою № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» додатково розяснює, що якщо квартиру (будинок) не було передано у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири у власність наймачеві. Отже, неприватизована квартира не може переходити ані у власність, ані в користування спадкоємців у порядку спадкування. Відповідач вважає, що позивачка не має права користування жилим приміщенням, оскільки єдиним зареєстрованим у квартирі є її померла мати і більш зареєстрованих нікого немає, позивачка зареєстрована за іншою адресою. А також те, що під час життя її мати не скористалася правом приватизувати цю квартиру.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, хоча належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомила, клопотання про розгляд справи у її відсутність не надала.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив, клопотання про розгляд справи у його відсутність не надав.

ОСОБА_10 з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_10 з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Дослідивши письмові докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини.

Право власності на квартиру АДРЕСА_10 не зареєстроване, квартира не приватизована, наймачем спірної квартири на підставі ордеру № 417 серії А від 03.11.2006 року була ОСОБА_6, яка померла 11 березня 2017 року. (а. с. 16).

Відповідно до свідоцтва про смерть серія І-НО № 978288 від 14.03.2017 року, виданого ОСОБА_2 міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, 11 березня 2017 року померла ОСОБА_6. (а. с. 14)

У відповідності до свідоцтва про народження позивача ІVВЛ № 334243 від 31.03.1987 року, виданого повторно відділом РАЦС Первомайського райвиконкому Харківської області, матірю позивача є ОСОБА_6. (а. с. 13)

12 вересня 2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області був зареєстрований шлюб між ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, після реєстрації шлюбу прізвище позивача змінено на ОСОБА_7 (актовий запис № 1196 від 12.09.2008 року). (а. с. 15)

Відповідно до нотаріально посвідчених заяв до компетентних органів нотаріату ОСОБА_5 приймає спадщину після смерті матері ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відмовилися від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 (а. с. 21-23)

Відповідно до заяви серії НМО 739579 від 24.07.2017 року, позивач ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, прийняла спадщину після смерті матері ОСОБА_6. (а. с. 21)

Відповідно до листа № 7097/01-16 від 22.08.2017 року щодо надання інформації за запитом Словянського міськрайонного суду Донецької області, Перша ОСОБА_2 державна нотаріальна контора повідомила про відсутність спадкової справи після померлої 11 березня 2017 року ОСОБА_6. (а. с. 56)

ОСОБА_10 Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 48847593 від 22.08.2017 року, після померлої 11.03.2017 року ОСОБА_6 спадкова справа не заводилась. (а. с. 57)

ОСОБА_10 зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. (ст. 1217 ЦК України)

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, якщо під час строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, вона не заявила про відмову від спадщини.

На підставі вимог ч 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

На підставі вимог ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у 6 місяців, який починається з час у відкриття спадщини.

Часом відкриття спадщини є день смерті особи. (ч. 2 ст. 1220 ЦК України)

Відповідно до ч. 1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини.

Позивачем у позові поставлено питання про визнання за нею права користування спірною квартирою в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_6

Спадщина після смерті ОСОБА_6 відкрилась у м. Словянськ Донецької області.

Судом встановлено, що станом на час звернення позивача до суду та на час розгляду справи не сплив шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, яка померла 11.03.2017р., не визначено права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та які входять до складу спадщини. ОСОБА_10 зі спадкового реєстру, спадкова справа після смерті ОСОБА_6 не заведена, коло спадкоємців та склад спадщини не визначено. Долучені до позовної заяви позивача та третіх осіб не свідчать про заведення спадкової справи, а лише нотаріально завірені їх заяви для подання до відповідного органу нотаріату. (а. с. 21-23)

Крім того, ОСОБА_5 не зверталась до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину, без звернення спадкоємців до нотаріальної контори збільшується ймовірність порушення прав інших осіб. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців із часу відкриття спадщини, тому спір про спадкування може бути вирішений лише після закінчення цього строку. Спадкодавець ОСОБА_6 померла 11.03.2017 року, а позивач звернулась до суду з позовом про визнання права користування неприватизованою квартирою в порядку спадкування за законом 11.08.2017 року, тобто передчасно.

Судом встановлено, що право власності на квартиру АДРЕСА_10 ні за ким не зареєстроване, квартира неприватизована, наймачем спірної квартири на підставі ордеру № 417 серії А від 03.11.2006 року була ОСОБА_6, яка померла 11 березня 2017 року. (а. с. 16).

ОСОБА_10 довідки про склад сімї від 2010 року за адресою: пров. Трунова, 22/10 зареєстрованою значиться ОСОБА_6. (а. с. 17)

Відповідно до довідки № 473 від 19.08.2017 року, виданої ТОВ «Ліра ЛТД», в кімнаті № 10 по вул. Трунова, 22 м. Словянська була зареєстрована ОСОБА_8 з 11.11.2006 року по 04.07.2008 року. ОСОБА_6 померла 11.03.2017 року. На даний час в квартирі ніхто не зареєстрований і не мешкає. (а. с. 63)

Комісією ТОВ «Ліра ЛТД» та сусідами спірної квартири складено акт від 19.08.2017 року, про те, що АДРЕСА_9 після смерті ОСОБА_6 була опечатана, в квартирі ніхто не зареєстрований і не проживає. (а. с. 61)

Відповідно до картки реєстрації (форми А), позивач ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, була зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6 з 11.11.2006 року по 04.07.2008 року. (а. с. 62)

До позову надані копії сплачених рахунків від 2017-07-05 року (а. с. 37-39), що не може підтверджувати твердження позивача про утримування спадкодавця, сплачування житлово-комунальних послуг в повній мірі, не підтверджує факт спільного проживання та утримання однокімнатної квартири.

З пояснень свідка ОСОБА_11 вбачається, що вона мешкає за адресою: м. Словянськ, пров. Трунова, 22/7 з 1993 року, знайома з позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 2004 року. В 2006 році ОСОБА_12 та ОСОБА_6 переїхали в кв. 10 по пров. Трунова м. Словянська. ОСОБА_12 постійно приїжджала, робила ремонт у спірній квартирі, вона бачила її часто до 2014 року. З 2004 року по 2014 рік вона бачила позивача, потім не бачила. Після якої дати приїжджала ОСОБА_12 пояснити не змогла. Один раз в тиждень бачила ОСОБА_12 на вулиці та поверсі у матері. Останній раз бачила позивача в 2017 році, вона приїхала жити в спірну квартиру в січні 2017 року, в березні 2017 році померла її мати, після смерті якої ОСОБА_12 з чоловіком забрали речі з квартири і поїхали. Вона була в квартирі у березні 2017 року, після того не змогла пояснити приїжджала вона чи ні.

Свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вона мешкає за адресою: м. Словянськ, пров. Трунова, 22/3, знайома з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 приблизно 13-14 років, як вони вселились в гуртожиток у 2006 році, вони із підсобного приміщення зробили квартиру № 10. Дочка жила з матірю до 2008 року, потім вийшла заміж. ОСОБА_12 часто приїжджала до матері, перебувала у неї по кілька місяців, допомагала оплачувати комунальні послуги. Останній раз бачила ОСОБА_12 в спірній квартирку на початку серпня. У першій декаді 2017 року приїжджала в квартиру матері та жила там кілька днів. 25.03.2017 року підписувала акт, що ОСОБА_5 фактично проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, та 19.08.2017 року приходили з ЖЕК опечатувати квартиру, вона також підписувала акт, що в АДРЕСА_11 ніхто не зареєстрований та не мешкає.

З пояснень свідків не вбачається, що ОСОБА_5 постійно та безперервно проживала зі спадкодавцем у АДРЕСА_11 з 2008 року по теперішній час, або протягом шести місяців безперервно.

Факт постійного проживання ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 з 2008 року по 2017 рік не знайшов своє підтвердження під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 65 Житлового кодексу УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Зазначена норма закону передбачає необхідність отримання згоди членів сімї наймача на вселення до житлового приміщення певних осіб (дружини, дітей, батьків та інших осіб). Зазначена згода не потрібна лише в тому випадку, коли до житлового приміщення вселяються неповнолітні діти наймача.

Відповідно п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Позивач у спірній квартирі АДРЕСА_10 не зареєстрована, місце її реєстрації: АДРЕСА_12, що підтверджено копією паспорта позивача та зазначено позивачем в позові.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання адміністративно - територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад 6 міс. на рік.

ОСОБА_10 ст. 6 вказаного вище закону громадянин України зобовязаний протягом 10 днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

ОСОБА_10 ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло.

Позивач має місце проживання та реєстрації за адресою: АДРЕСА_12.

ОСОБА_10 зі ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Квартира, яка розташована за адресою: м. Словянськ, пров. Трунова, 22/10, знаходиться в комунальній власності.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 ЗУ «Про приватизацію державного майна», відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування.

Відповідно до рішення Конституційного суду України від 01 липня 1998 року по справі № 01/1501-97, визначено, що в Законі України «Про місцеве самоврядування в Україні» затверджено поняття та зміст права комунальної власності як матеріальної та фінансової основи місцевого самоврядування (ст. 1, 16, 60), повноваження сільських, селищних, міських рад щодо відчуження комунального майна, в тому числі шляхом приватизації (п. 30 ч. 1 ст. 26), повноваження виконавчих органів рад стосовно управління комунальною власністю (ст. 29) та у сфері регулювання земельних відносин (ст. 33), повноваження районних і обласних рад по управлінню обєктами комунальної власності (п. 19, 20 ч. 1 ст. 43). Відповідно до розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону комунальна власність є «власністю відповідних громад, сіл, селищ, міст» і, отже, її відчуження може відбуватися тільки за спеціальним рішенням власника або уповноваженого ним органу, оскільки «органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правоможності щодо володіння, користування та розпорядження обєктами права комунальної власності» (ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

Цим положенням, які підкреслюють особливість правового статусу обєктів комунальної власності порівняно з обєктами державної власності, не суперечать норми Закону України «Про приватизацію державного майна». Зокрема, ч. 4 ст. 3 Закону встановлює, що «відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування», а ч. 7 ст. 7 Закону затвердила положення, згідно з яким «продаж майна, що є у комунальній власності, здійснюють органи, створювані відповідними місцевими радами». В інших положеннях Закону теж враховані особливості механізму приватизації комунального майна.

За умови відсутності окремого законодавчого акта про приватизацію обєктів комунальної власності включення цих питань до закону, що регламентує приватизацію державного майна, не є підставою для визнання його відповідних положень неконституційними, оскільки право субєктів комунальної власності не порушено.

Отже, положення Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» розповсюджується і на приватизацію майна, що перебуває у комунальній власності.

У силу ст. 1, 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність.

Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку обєктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації обєктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до обєктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію обєктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади.

Пленум Верховного Суду України в ч. 5 п. 13 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначив, що в разі не передання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві.

Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до комунальної власності, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством.

Враховуючи, що мати позивача ОСОБА_6 постійно проживала у спірній квартирі, то вона є такою, що за життя набула право користування спірною квартирою.

Оскільки ОСОБА_6 до смерті не звернулась до органу приватизації для отримання права власності на житло, тобто не висловила волю на приватизацію займаної неї квартири, та померла, то до позивача, як до спадкоємця, не перейшло право вимагати визнання права власності на квартиру.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказів сумісного проживання, ведення спільного господарства з померлою не надано. Пояснення свідків, які надано ними в суді та на які посилаються позивач та її представник, не є належними та допустимими доказами для справи даної категорії. Оскільки позовні вимоги про визнання права користування не приватизованою квартирою в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 заявлені передчасно, тобто до спливу шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини, не визначено коло спадкоємців, права та обовязки, які належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини, тобто склад спадщини, то у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 про визнання права користування не приватизованою квартирою в порядку спадкування за закономзадоволенню не підлягає.

Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки в позовних вимогах позивачу відмовлено, то суд приходить до переконання, що судові витрати не підлягають стягненню з відповідача.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 63, 64, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради, за участю третіх осіб ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання права користування неприватизованою квартирою в порядку спадкування за законом, відмовити.

Судові витрати ОСОБА_1 по сплаті судового збору 640,00 грн. (шістсот сорок грн. 00 коп.) покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення складене та підписане у нарадчій кімнаті у єдиному екземплярі.

Суддя

Словянського міськрайонного суду ОСОБА_14