АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження Головуючий у 1 інстанції - Писанець В.А.
№ 22-ц/796/6124/2017 Доповідач - Борисова О.В.
справа №2-3189/12
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

при секретарі: Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року про відмову у задоволенні подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Артемчука Тараса Володимировича про визначення та виділення частки майна боржника у майні по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості, відшкодування збитків та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2016 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Артемчук Т.В. звернувся до суду з поданням в якому просив:

визначити частку майна боржника ОСОБА_5 у майні, а саме:

квартири АДРЕСА_1;

нежитлової будівлі - приміщення лазні, загальною площею 182,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2;

домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3;

домоволодіння за адресою: АДРЕСА_4;

кочегарки, загальною площею 87,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_5;

контори загальною площею 199,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_6;

транспортного засобу СITROЕN BERLINGO, вантажний малотоннажний фургон-В, 2005 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1, VIN/Номер шасі (кузова рами): НОМЕР_2 - на підставі свідоцтва НОМЕР_3 від 10.09.2009 року;

транспортного засобу RANGE ROVER 4.2, легковий універсал-В, 2007 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_4, VIN/Номер шасі (кузова рами): НОМЕР_5;

транспортного засобу LAND ROVER, легковий універсал-В, 2007 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_6, VIN/Номер шасі (кузова рами): НОМЕР_7;

транспортного засобу ЗАЗ 110557, вантажний мало вантажний пікап-В, 2004 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_8, VIN/Номер шасі (кузова рами): НОМЕР_9;

транспортного засобу MERCEDES-BENZ CL600, легковий купе-В, 2000 року випуску, реєстраційний номер:НОМЕР_10, VIN/Номер шасі (кузова рами): НОМЕР_11, яким ОСОБА_5 володіє спільно з ОСОБА_4

Виділити частку майна боржника ОСОБА_5 у майні, а саме:

квартири АДРЕСА_1;

нежитлової будівлі - приміщення лазні, загальною площею 182,0 кв.м, за адресою: АДРЕСА_2;

домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3;

домоволодіння за адресою: АДРЕСА_8;

кочегарки, загальною площею 87,2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_9;

контори загальною площею 199,4 кв.м, за адресою: АДРЕСА_6;

транспортного засобу СITROЕN BERLINGO, вантажний малотоннажний фургон-В, 2005 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_1, VIN/Номер шасі (кузова рами): НОМЕР_2 - на підставі свідоцтва НОМЕР_3 від 10.09.2009 року;

транспортного засобу RANGE ROVER 4.2, легковий універсал-В, 2007 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_4, VIN/Номер шасі (кузова рами): НОМЕР_5;

транспортного засобу LAND ROVER, легковий універсал-В, 2007 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_6, VIN/Номер шасі (кузова рами): НОМЕР_7;

транспортного засобу ЗАЗ 110557, вантажний мало вантажний пікап-В, 2004 року випуску, реєстраційний номер: НОМЕР_8, VIN/Номер шасі (кузова рами): НОМЕР_9;

транспортного засобу MERCEDES-BENZ CL600, легковий купе-В, 2000 року випуску, реєстраційний номер:НОМЕР_10, VIN/Номер шасі (кузова рами): НОМЕР_11, яким ОСОБА_5 володіє спільно з ОСОБА_4

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.02.2017 року у задоволенні подання головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Артемчука Т.В. про визначення та виділення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою собою відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати ухвалу суду та постановити нову, якою задовольнити подання головного державного виконавця.

Зазначала, що як вбачається з матеріалів справи, у період з 04.06.2005 року до 18.03.2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, за час якого ними було набуте спільне майно. Після розірвання шлюбу боржники не поділили спільне майно та продовжують користуватися останнім. Навмисно не виділяючи частки з спільного майна подружжя боржники ухиляються від сплати боргу та створюють перепони для виконання судового рішення.

Вказувала, що оскільки частка майна ОСОБА_5 не визначена домовленістю між подружжям або шлюбним договором та відсутнє судове рішення про поділ спільного майна подружжя, державний виконавець звернувся до суду з поданням про визначення частки майна боржника, що передбачено ст.53 Закону України «Про виконавче провадження».

Посилалася на те, що зертаючись до суду з вказаними поданням державний виконавець просив суд визначити частку боржника у праві спільної сумісної власності на спірне майно, з метою подальшого виконання рішення за яким видано виконавчий лист Печерського районного суду м. Києва №2-3189/12 від 19.03.2014 року. Але суд першої інстанції дійшов невірного висновку, що державний виконавець заявляє вимогу про виділ частки боржника в натурі та посилається на норми ст.366 ЦК України.

Крім того, постановляючи ухвалу суд першої інстанції посилався на норми Закону України «Про іпотеку» відповідно до якого іпотека майна слідує за майном і не є перешкодою для задоволення і за рахунок цього майна вимог інших кредиторів за умови згоди іпотекодержателя. Закон України «Про іпотеку» містить норми, що мають певний об'єм правового регулювання, тобто є спеціальними нормами. Оскільки, зазначений Закон є спеціальним та використовується для регулювання певного виду правовідносин.

Так як правовідносини, які є об'єктом судового розгляду, виникли в результаті виконання судового рішення то до них повинні застосовуватися спеціальні норми, тобто, норми Закону України «Про виконавче провадження».

В судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити.

Представник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.

Представники зацікавлених осіб ОСОБА_4 та боржника ОСОБА_5 заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили її відхилити.

Заслухавши доповідь судді Борисової О.В., пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні подання головного державного виконавця про визначення та виділення частки майна боржника у майні суд першої інстанції виходив з того, що згідно вимог Закону України «Про іпотеку» іпотека майна слідує за майном і не є перешкодою для задоволення за рахунок цього майна вимог інших кредиторів за умови згоди іпотекодержателя, дані, які б вказували на неможливість звернення стягнення на вказані земельні ділянки, зокрема, відсутність згоди іпотекодержателя на їх відчуження матеріали виконавчого провадження не містять. Крім того, в матеріалах подання не міститься даних, які б давали підстави для висновку про можливість виділу в натурі частки із спільного майна, щодо якого подано подання.

Колегія суддів не погоджується в повній мірі з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

На виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження №48234522 відкрите на підставі виконавчого листа Печерського районного суду м. Києва №2-3189/12 від 19.03.2014 року про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 заборгованості в загальному розмірі 295117,89 грн. Вказаний виконавчий лист, за яким боржником є ОСОБА_5 повертався стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з відсутністю майна у боржника на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу.

Згідно з ч.1 ст.379 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця виконавця.

Під час розгляду питання щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, суд має враховувати думку самого боржника, стягувача та заінтересованих осіб.

Згідно з ч.2 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах (аналогічна норма містилася в ч.2 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону, який діяв на момент звернення державного виконавця з вказаним поданням).

Частиною 5 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем (аналогічна норма містилася в ч.5 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону, який діяв на момент звернення державного виконавця з вказаним поданням).

Відповідно до ч.6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі і обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведення виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. Уразі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця (аналогічна норма містилася в ч.6 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції Закону, який діяв на момент звернення державного виконавця з вказаним поданням).

Отже вирішення такого процесуального питання необхідне для примусового виконання рішення у разі звернення стягнення на майно.

Разом з тим, звертаючись з поданням про визначення та виділення частки майна боржника у майні головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Артемчук Т.В. не надав обґрунтувань стосовно того, чи є з перерахованого майна таке, що в силу закону визначено неподільним майном та чи може бути виділено частку в натурі у іншому нерухомому майні, та не надав при цьому висновків експертизи щодо подільності чи неподільності переліченого державним виконавцем нерухомого майна, а також вартості такого майна, що є необхідним, оскільки державним виконавцем ставиться вимога про виділ майна боржника. Також, державний виконавець не визначив співмірність вимог щодо визначення частки майна боржника з розміром заборгованості з урахуванням виконавчого збору, витрат на організацію та проведення виконавчих дій, штрафів відповідно до вимог ч.6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження».

Розглядаючи подання головного державного виконавця суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини, не перевірив наявність правових підстав для звернення до суду головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Артемчука Т.В. з поданням щодо виділення частки майна боржника, та прийшов до передчасного висновку про відмову у задоволенні подання в повному обсязі.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з передачею питання на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки судом було порушено порядок, встановлений для його вирішення.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 312, 313, 314, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року скасувати, передати питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: