У Х В А Л А

іменем україни

14 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Іваненко Ю.Г.,

ІзмайловоїТ.Л., Кафідової О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лиюрова Лілія Олександрівна, Служба у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», Служба у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, витребування квартири із чужого незаконного володіння та визнання права власності за касаційною скаргою ОСОБА_7 на заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2012 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2005 року прокурор Солом'янського району м. Києва звернувся до суду в інтересах неповнолітнього ОСОБА_10 із позовом, в якому посилався на те, що зі згоди піклувальника ОСОБА_4, ОСОБА_3 04 жовтня 2004 року уклав із ОСОБА_11 договір купівлі-продажу належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1. Договір було укладено на підставі розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 05 вересня 2004 року № 04-1478 щодо надання дозволу на продаж квартири.

Посилаючись на те, що зазначене вище розпорядження районною державною адміністрацією не видавалося і піклувальник ОСОБА_4 у порушення положень ст. ст.71, 72 ЦК України дала згоду на укладання договору купівлі-продажу квартири без дозволу органу опіки та піклування, порушуючи інтереси неповнолітньої дитини, прокурор просив визнати договір купівлі-продажу вказаної вище квартири недійсним.

У подальшому, після досягнення ОСОБА_3 повноліття, останній уточнив позов, посилаючись на те, що вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 27 грудня 2011 року, що набрав законної сили, встановлено факт укладення ним договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2004 року під впливом насильства. При цьому ОСОБА_5 17 листопада 2004 року відчужив спірну квартиру ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_12 померла. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_12 є її діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Враховуючи викладене, ОСОБА_3 просив визнати договір купівлі-продажу від 04 жовтня 2004 року, укладений між ним та ОСОБА_5, недійсним, визнати договір купівлі-продажу квартири від 17 листопада 2004 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_12, недійсним та витребувати квартиру із незаконного володіння ОСОБА_6 та ОСОБА_7, а також визнати право власності на цю квартиру за ним, ОСОБА_3

Заочним рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2012 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 04 жовтня 2004 року недійсним. Визнано договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 листопада 2004 року недійсним. Витребувано у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зазначену квартиру на користь ОСОБА_3 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 17 листопада 2004 року недійсним скасовано та відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 в цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й залишити позов ОСОБА_10 без розгляду.

Рішення апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 не оскаржено, тому в касаційному порядку не переглядається (ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що, укладаючи договір купівлі-продажу 04 жовтня 2004 року, неповнолітній на той момент ОСОБА_3 діяв під впливом насильства та погроз фізичної розправи з боку членів організованої групи, що встановлено вироком суду. Зважаючи на наведене, суди також дійшли висновку про те, що спірна квартира вибула із володіння позивача поза його волею, тому є підстави для застосування положень ст. 388 ЦК України та витребування спірної квартири із чужого незаконного володіння.

Такі висновки судів є правильними, відповідають фактичним обставинам справи, до яких вірно застосовано норми матеріального права, а поданим сторонами доказам надана належна правова оцінка (ст. 212 ЦПК України).

Судами встановлено, що 04 жовтня 2004 року ОСОБА_3, зі згоди піклувальника ОСОБА_4, уклав із ОСОБА_11 договір купівлі-продажу належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1.

17 листопада 2004 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу відчужив спірну квартиру ОСОБА_12

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_12 померла. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_12 є її діти: ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 27 грудня 2011 року у справі по обвинуваченню ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_4, ОСОБА_15 та ОСОБА_16 у вчиненні кримінальних правопорушень, що набрав законної сили, встановлено, що договір купівлі-продажу від 04 жовтня 2004 року укладено ОСОБА_3 під впливом насильства та на підставі підробленого розпорядження Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 05 вересня 2004 року № 04-1478 щодо надання дозволу на продаж квартири.

Частиною 4 ст. 61 ЦПК України встановлено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Пред'являючи позов, прокурор, а в подальшому ОСОБА_3 посилались на те, що зазначена вище квартира вибула із володіння ОСОБА_3 поза його волею та відповідно до положень ст. 388 ЦК України підлягає витребування із незаконного володіння добросовісних набувачів.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 231 ЦПК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У п. п. 19, 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Суди дійшли законного й обґрунтованого висновку про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 04 жовтня 2004 року недійсним, зважаючи на те, що вироком Солом'янського районного суду м. Києва від 27 грудня 2011 року встановлено факт вчинення насильства відносно ОСОБА_3 для примушування його укласти цей договір.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Оскільки позивач не був стороною наступного після недійсного правочину, суди вірно застосували положення цивільного законодавства про віндикацію.

Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Враховуючи те, що спірна квартира вибула із власності ОСОБА_3 поза його волею, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про витребування її від добросовісних набувачів: ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які є правонаступниками померлої ОСОБА_12

Отже, суди вірно визначились із характером спірних правовідносин, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності та, оскільки позивач не був стороною наступного після недійсного правочину, суди вірно застосували положення цивільного законодавства про віндикацію.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України), і на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ст. 337 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 відхилити.

Заочне рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 14 листопада 2012 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року у частині вирішення позову ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2004 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, недійсним та витребування квартири із чужого незаконного володіння залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

Ю.Г.Іваненко

Т.Л.Ізмайлова

О.В.Кафідова