Єдиний унікальний номер 234/6609/17 Номер провадження 22-ц/775/1959/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Новосядлої В.М.,

суддів: Груіцької Л.О., Новосьолової Г.Г.,

секретаря Ротар Я.Б.,

за участю представника позивача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 4 жовтня 2017 року у цивільній справі (234/6609/17 суддя першої інстанції Бакуменко А.В.) за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним абзацу другого п. 4.5 Наказу №195-к від 26 липня 2016 року в частині утримання з нього вихідної допомоги в розмірі середньомісячної заробітної плати, яка була виплачена йому при звільненні за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що Наказом №333-к від 09 листопада 2015 року його було звільнено за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 15.01.2016 року наказ №333-к від 09.11.2015 р. було визнано незаконним та скасовано, поновлено його на посаді керуючого ТВБВ №10004/0271.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 28.04.2016 року рішення Краматорського міського суду Донецької області в частині скасування наказу про звільнення скасовано, в задоволенні позову в цій частині відмовлено. Абзац 3 резолютивної частини рішення суду першої інстанції викладено в наступній редакції: «Поновлено ОСОБА_1 на посаді керуючого ТВБВ №10004/0271 філії Донецького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України з 10.11.2015 року». В решті частині рішення суду залишено без змін.

06 червня 2016 року наказом №143-к позивача було поновлено на посаді керуючого ТВБВ №10004/0271 з 10.11.2015 року.

25 липня 2016 року наказом №192-к позивача було звільнено за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію згідно ст. 38 КЗпП України.

Наказом №195-к від 26 липня 2016 року позивачеві було призначено до виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 листопада 2015 по 05 червня 2016 року та утримано з позивача вихідну допомогу в розмірі середньої місячної заробітної плати, яка була виплачена йому згідно п. 6 наказу №333-к від 09.11.2015 р.

Позивач зазначає, що про існування цього наказу йому стало відомо лише під час судового розгляду іншої цивільної справи №234/9895/16-ц.

Вважає абзац другий п. 4.5 Наказу №195-к від 26 липня 2016 року в частині утримання з нього вихідної допомоги в розмірі середньої місячної заробітної плати, яка була виплачена позивачу згідно п. 6 наказу від 09.11.2016 року №333-к (при звільненні його за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України) незаконним та таким, що підлягає скасуванню, а безпідставно утримана вихідна допомога в розмірі 21 573,32 грн. такою, що має бути стягнута з відповідача на його користь.

В подальшому позивач доповнив свої позовні вимоги вимогою про стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки, а саме з серпня 2016 року до червня 2017 року, тобто за 209 робочих днів, що складає 211 871,66 грн. у зв'язку з тим, що відповідач 01 червня 2017 року (під час розгляду справи) повернув позивачеві суму неправомірно утриманої вихідної допомоги в розмірі 21 573,32 грн., за відрахуванням передбачених законом податків та зборів, у зв'язку з чим 25 липня 2017 року він просив залишити без розгляду позовні вимоги про утримання з нього вихідної допомоги у розмірі 21 573 гривні 32 копійки.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 4 жовтня 2017 року позовні вимоги про утримання з нього вихідної допомоги у розмірі 21 573 гривні 32 копійки за заявою позивача були залишені без розгляду.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 4 жовтня 2017 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, а саме:

визнано незаконним та скасовано абзац другий п. 4.5 наказу філії публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» №195-к від 26 липня 2016 року в частині утримання вихідної допомоги в розмірі середньої місячної заробітної плати, яка була виплачена згідно п. 6 Наказу від 09.11.2016 № 333-к,

стягнуто з публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» - Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 211 871 гривню 66 копійок,

вирішено питання про стягнення судового збору.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі з таких підстав:

- судом першої інстанції не було враховано, що позивач був звільнений з роботи за власним бажанням 25 липня 2016 року і в день звільнення з ним був проведений остаточний розрахунок,

- судом не було надано належної оцінки тому, що відповідачем було добровільно виплачено позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу на виконання рішення Апеляційного суду Донецької області від 28 квітня 2016 року і рішення Краматорського міського суду Донецької області від 15 січня 2016 року про поновлення позивача на роботі, вже після звільнення позивача з роботи на підставі наказу від 26 липня 2016 року (виданого після звільнення позивача з роботи за власним бажанням) за період з 10 листопада 2015 року по 5 червня 2016 року у сумі 114 964 гривні 82 копійки,

- поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що вказані правовідносини виникли після звільнення позивача з роботи за власним бажанням, а тому, на думку відповідача, банк не був обмежений строками при проведенні оплати за час вимушеного прогулу.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представник відповідача не з'явився, повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчить телефонограма, зареєстрована у журналі телефонограм апеляційного суду.

Представник позивача ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги і просила залишити її без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із ухваленням нового рішення з таких підстав.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд першої інстанції виходив із порушення відповідачем вимог статей 116 і 117 КЗпП України.

Однак з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається.

Позивач знаходився у трудових відносинах з відповідачем, починаючи з 1 січня 1998 року, а з 21 квітня 2012 року перебував на посаді керуючого відокремленого підрозділу банку.

Наказом №333-к від 9 листопада 2015 року ОСОБА_1 було звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 15 січня 2016 року і рішенням Апеляційного суду Донецької області від 28 квітня 2016 року позивач був поновлений на роботі на посаді керуючого ТВБВ №10004/0271 філії Донецького обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України» з 10 листопада 2015 року.

Під час розгляду справи про поновлення позивача на роботі ним не заявлялись позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Наказом №143-к від 6 червня 2016 року позивач був поновлений на роботі.

Наказом №192-к від 25 липня 2016 року позивач був звільнений з роботи за власним бажанням (а.с. 46).

Після звільнення позивача з роботи відповідач 26 липня 2017 року видав наказ №195-к про виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 листопада 2015 року по 5 червня 2016 року (а.с. 47).

Цим же наказом відповідач утримав з позивача вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати, яка була виплачена ОСОБА_1 згідно із п.6 наказу №333-к від 9 листопада 2015 року (а.с. 47).

Наказом №242-к від 16 травня 2017 року відділ організації бухгалтерського обліку звітності та контролю зобов'язано було виплатити ОСОБА_1 раніше утриману вихідну допомогу на підставі наказу №1195-к від 26 липня 2016 року (а.с. 31).

1 червня 2017 року позивачу було зараховано на його картковий рахунок спірна сума із відрахуванням податків у розмірі 17 366 гривень 52 копійки (а.с. 33).

Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Виходячи із наведених норм права законодавець передбачив обов'язок роботодавця виплатити при звільненні працівнику всі суми, що належать йому від підприємства на день звільнення, тобто статтею 117 КЗпП України регулюються правовідносини між працівником і підприємством, які виникають щодо виплати належних йому сум на день звільнення.

Позивач був звільнений з роботи за власним бажанням і з ним був проведений остаточний розрахунок згідно із наказом №192-к від 25 липня 2016 року (а.с. 46).

Предметом спору між сторонами є наказ №195-к від 26 липня 2017 про виплату ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 10 листопада 2015 року по 5 червня 2016 року. Цим же наказом відповідач утримав з позивача вихідну допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати, яка була виплачена ОСОБА_1 згідно із п. 6 наказу №333-к від 9 листопада 2015 року при звільненні його за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України (а.с. 47).

Тобто, спір між сторонами щодо законності утримання з ОСОБА_1 на користь роботодавця вихідної допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати виник після звільнення позивача з роботи.

На день звільнення ОСОБА_1 вихідна допомога у розмірі середньомісячної заробітної плати була виплачена йому згідно із наказом №333-к від 9 листопада 2015 року і з цього приводу між сторонами не було спору.

Виходячи з наведених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції помилково прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки на час звільнення позивача вихідна допомога була йому виплачена, що свідчить про порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Що стосується позовних вимог про визнання незаконним і скасування наказу абзацу 2 пункту 4.5 Наказу №195-к від 26 липня 2016 року, апеляційний суд виходить із наступного.

Задовольняючи позовні вимоги про визнання наказу незаконним і скасування абзацу 2 пункту 4.5 Наказу №195-к від 26 липня 2016 року, суд першої інстанції виходив із вимог статей 47 і 116 КЗпП України, відповідно до яких, роботодавець зобов'язаний в день звільнення виплатити працівникові всі суми, що належать йому від підприємства.

Однак, з таким висновком суду погодитись неможливо з таких підстав.

Відповідно до статті 11 ЦПК України від 18 березня 2004 року, в редакції, яка діяла на час ухвалення судового рішення, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В обґрунтуваннях цієї позовної вимоги позивач посилався на статтю 127 КЗпП України, відповідно до якої відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу:

1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми;

2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за не відроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв'язку з переходом на пенсію;

3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

Таким чином, відрахування із заробітної плати працівника можуть провадитися за його бажанням на підставі письмової заяви або за рішенням суду.

Роботодавець не має права з власної ініціативи проводити утримання із заробітної плати працівників з інших підстав, крім зазначених у вказаній нормі частини 2 статті 127 КЗпП України.

Підстави, передбачені статтею 127 КЗпП України, для утримання вихідної допомоги відсутні, також відсутні згода позивача на утримання із заробітної плати та відповідне рішення суду.

Що стосується рішення суду першої інстанції про скасування наказу в частині стягнення з позивача матеріальної допомоги, то суд першої інстанції не врахував, що наказ є видом розпорядчого документа, який видається від імені суб'єкта нормотворення. Вносити зміни до наказу, визнавати його таким, що втратив чинність, та скасовувати наказ має право той орган, який видав наказ.

До компетенції судових інстанцій відноситься лише вирішення питання щодо законності виданих наказів.

За таких обставин, висновок суду першої інстанції в частині визнання наказу незаконним і його скасування, виходячи із вимог статей 47 і 116 КЗпП України, винесено із порушенням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 376 ЦПК України в редакції 2017 року, підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення, яким визнати незаконним абзац 2 пункту 4.5 Наказу №195-к від 26 липня 2016 року

У задоволенні позовних вимог про скасування наказу і стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку відмовити з наведених підстав.

Згідно із частиною 1 статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Позовні вимоги ОСОБА_1 були задоволені в частині визнання незаконним наказу (позов немайнового характеру). Позов подано до суду в травні 2017 року.

Згідно з частиною 1 статті 4, п/п 1 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції чинній на момент подання позову), за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, справлявся судовий збір в розмірі: 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до положень статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 №1801-VIII, установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2017 року - 1 600 гривень.

Таким чином, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 640 гривень (1 600 ?0,4).

При поданні апеляційної скарги відповідачем був сплачений судовий збір у розмірі 3 497 гривень. Апеляційна скарга відповідача задоволена частково.

Згідно із частиною 6 статі 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 107 гривень публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» повинні бути компенсовані за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 376, 382, 390 ЦПК України, в редакції 2017 року, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 4 жовтня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання незаконним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Визнати незаконним абзац 2 пункту 4.5 Наказу №195-к від 26 липня 2016 року.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» на користь держави судовий збір у розмірі 640 гривень.

Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 3 107 гривень публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Повний текст судового рішення буде виготовлено до 26 грудня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Повний текст виготовлено 26 грудня 2017 року.

Суддя-доповідач: В.М. Новосядла