Справа № 147/257/14-ц Провадження № 22-ц/772/663/2017Головуючий в суді першої інстанції ОСОБА_1
Категорія 27Доповідач Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого Луценка В.В.,

суддів Денишенко Т.О., Берегового О.Ю.,

при секретарі Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Вінницької області цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - ОСОБА_5 на рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 01 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про звернення стягнення. Позовні вимоги були мотивовані тим, що 04.05.2006 року між Банком та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №VIUPGA00000950, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 39427 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 02.05.2010 року. З метою забезпечення виконання вимог кредитного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки від 04.05.2006 року, відповідно до умов якого остання надала Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок №14 по вул. Конституції в с. Северинівка, Тростянецького району, Вінницької області. ОСОБА_2 взяті на себе кредитні зобовязання належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 13.02.2014 року в неї утворилась заборгованість у розмірі 202636,61 гривні, яку позивач просило стягнути, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

12.06.2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» уточнило позивні вимоги, вказавши, що звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок є підставою для виселення всіх мешканців, а тому просило висилити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які зареєстровані та прошивають у житловому будинку №14 по вул. Конституції в с. Северинівка, Тростянецького району, Вінницької області.

Рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 01 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 4904,25 гривень, які складаються з: судового збору у розмірі 243,60 гривень за подання заяви про перегляд заочного рішення, судового збору у розмірі 2229,01 гривень за подання апеляційної скарги на рішення суду та судового збору у розмірі 2431,64 гривень за подання касаційної скарги.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі витрат на правову допомогу в розмірі 3000 гривень.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду представник ПАТ КБ «Приватбанк» - ОСОБА_5 оскаржує його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції винесене з порушенням норм матеріального та вимог процесуального права, а тому просила його скасувати, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі.

Заслухавши доповідача, пояснення та заперечення сторін, які зявились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку про те, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 04.05.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір №VIUPGA00000950, відповідно до якого позивач взяв на себе зобовязання надати відповідачу кредит у сумі 39427 гривень, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 21,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 02.05.2010 року, а відповідач зобовязувався повертати кредит згідно графіку погашення суми кредиту та сплачувати щомісячно відсотки за користування кредитом (т.1,а.с.9-10).

04.05.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, відповідно до якого остання, з метою забезпечення виконання кредитного договору №VIUPGA00000950, передала Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок №14 по вул. Конституції в с. Северинівка, Тростянецького району, Вінницької області.

Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі, видавши грошові кошти обумовлені кредитним договором, за мінусом необхідних відрахувань при укладенні договору, що підтверджується копією ордеру-розпорядження №1 від 04.05.2006 року (т.1,а.с.11).

Проте ОСОБА_2 взятих на себе зобовязань за кредитним договором належним чином не виконувала, в наслідок чого в неї утворилась заборгованість перед позивачем, яка станом на 13.02.2014 року становить 202636,61 гривень, що складається з: заборгованості за кредитом 27230,34 гривень; заборгованості по відсотках за користування кредитом 69289,86 гривень; комісія 1383,68 гривень; пеня 104732,73 гривень, що підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору (т.1,а.с.5-6).

Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідне положення викладене і в п.15.7 договору іпотеки, відповідно до якого іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобовязань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Згідно змісту п.21 договору іпотеки, якщо протягом тридцятиденного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» набуло правових підстав щодо задоволення своїх вимог про стягнення заборгованості, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, разом з тим вимога позивача щодо виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4В задоволенню не підлягає, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

З п.1.1 кредитного договору №VIUPGA00000950 вбачається, що кредитні кошти надавались ОСОБА_2 на споживчі потреби, а переданий житловий будинок №14 по вул. Конституції в с. Северинівка, Тростянецького району, Вінницької області не був придбаний за рахунок кредиту.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Окрім того, відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 є належними відповідачами по даній справі, оскільки відповідно до рішенням виконавчого комітету Летківської сільської ради Тростянецького району Вінницької області від 29.09.2014 року за №34 вони мешкають у будинку №14 по вул. Конституції в с. Северинівка, в той час як спірні правовідносини виникли з приводу іншого будинку за №11 по вул. Конституції в с. Северинівка.

Одночасно з цим, до позовних вимог в частині стягнення заборгованості, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки необхідно застосувати наслідки спливу строку позовної давності, у відповідності до поданої відповідачем ОСОБА_2 заяви, у звязку з наступним.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ст.257, п.1 ч.2 ст.258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19.11.2014 року (справа №6-160цс14), відповідно до ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Виконання зобовязання за вказаним кредитним договором мало здійснюватися позичальником шляхом сплати щомісячних платежів у сумі 1230,38 гривень, у період з «6» по «11» числа кожного місяця (п.11.Договору). Однак, згідно розрахунку заборгованості, наданого позивачем (а.с.5-6), та банківської виписки про погашення кредиту від 11.12.2014 року, вбачається, що останній платіж по погашенню кредиту був сплачений ОСОБА_2 04.06.2008 року.

Натомість ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом у даній справі лише 19.02.2014 року, тобто більше ніж через три роки з моменту закінчення кінцевого терміну повернення кредиту (02.05.2010 рік), визначеного п.1.1 кредитного договору та більше, ніж через пять років з моменту припинення сплати коштів по кредиту. Отже, в даній цивільній справі, де предметом спору є зобовязання із визначеним строком виконання до 02.05.2010 року, перебіг трирічного строку позовної давності розпочався з 02.05.2010 року та закінчився для позивача 02.05.2013 року, таким чином позовна заява подана з порушенням строку позовної давності.

Не підлягає застосуванню посилання представника ПАТ КБ «Приватбанк» - ОСОБА_5 на правову позицію Верховного Суду України висловлену 02.12.2015 року по справі №6-249цс15, у звязку з якою, на думку апелянта, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягають стягненню з ОСОБА_2, у звязку з наступним.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України висловлену 02.12.2015 року по справі №6-249цс15 оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності.

Вказана правова позиція підлягає застосуванню виключно у випадках, коли строк позовної давності сплив, а строк дії кредитного договору не закінчився, натомість в даній цивільній справі кінцевий термін повернення кредиту закінчився 02.05.2010 рік, а позовна заява була подана після закінчення строку позовної давності.

Окрім того, відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Судова колегія також не приймає посилання ПАТ КБ «ПриватБанк», викладені в апеляційній скарзі, на неправомірність стягнення судового збору та витрат на правову допомогу, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути, в тому числі, ордер.

В матеріалах справи наявні витяг з договору про надання правової допомоги (послуг) №14 від 03.11.2015 року, №15 від 15.08.2016 року та ордер серії ВН №022361, 022393 (т.1,а.с.192-193; т.2,а.с.44-45) про надання правової допомоги ОСОБА_2 адвокатом ОСОБА_6

Відповідно до наданої квитанції від 15.08.2016 року ОСОБА_2 сплатила адвокату ОСОБА_6 за надання нею правової допомоги 3000 гривень (а.с.46).

При визначенні розміру відшкодування за надання правової допомоги судом першої інстанції застосовано положення ЗУ ««Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» та вірно визначено розмір у 3000 гривень.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та вимогам процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 01 грудня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала суду набуває законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі 20 днів.

Суддя-доповідач: _______ ОСОБА_7

Судді: _______ Денишенко Т.О.

_______ ОСОБА_8