Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2475/17 Головуючий у 1-й інстанції: Курбатова О.М.
Є.У.№ 337/5063/16-ц Суддя-доповідач: ОСОБА_1
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

ОСОБА_2,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Водоканал» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу по оплаті за воду і послуги каналізації,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 КП «Водоканал» звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованість по оплаті за воду і послуги каналізації у сумі 6251,90 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Водоканал» заборгованість по оплаті за воду та послуги каналізації у розмірі 3 111,80 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Комунального підприємства «Водоканал» судовий збір у розмірі 1 378,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи відповідачі не зявилися, їх представник адвокат ОСОБА_5 підтримала апеляційну скаргу і просила про її задоволення з підстав, викладених в апеляції.

Позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, надала суду відповідні письмові заперечення.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи і заперечення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі повністю не оплачують отримані послуги з водоспоживання і водовідведення, у результаті чого утворилася заборгованість, яку необхідно стягнути з відповідачів у солідарному порядку в межах строків позовної давності.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

Встановлено, що відповідачі постійно зареєстровані і проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1, являються споживачами послуг з водопостачання і водовідведення, особовий рахунок за які за №62910027 відкрито на ім'я ОСОБА_3 (а.с.4,5).

Послуги з водопостачання та водовідведення квартири протягом 2008 - 2016 років надає КП «Водоканал» на підставі рішення виконкому Запорізької міської ради №545 від 28.10.1999р (а.с.8-9).

Відповідно до розрахунку, наданого позивачем суду першої інстанції, заборгованість відповідачів за надані послуги за період з 01 жовтня 2008 року до 31 жовтня 2013 року склала 6 251,90 грн., із яких за холодне водопостачання 3017,32 грн., холодне водовідведення 2 125,27 грн., водопостачання ГВП 664,65 грн., водовідведення ГВП 444,66 грн.(а.с.3,4,49,62-64).

У лютому 2014 року позивач звертався до суду в порядку наказного провадження про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за вищевказані послуги, яка судовим наказом від 10.02.1014 року була стягнута, проте ухвалою суду від 03 березня 2014 року судовий наказ скасовано за заявою боржника (а.с.6).

Відносини з приводу надання фізичним особам послуг з постачання питної води та водовідведення регулюються ст.ст. 19 - 23 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630 (далі Правила), Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Житловим Кодексом України та іншими нормативно-правовими актами.

Постачання фізичним особам питної води та водовідведення за загальним правилом має здійснюватися на підставі договору про надання цих послуг.

Разом з тим, фактичне надання цих послуг і відкриття особового рахунку на ім'я споживача слід вважати фактичним укладанням договору на умовах, передбачених Законом України «Про питну воду та питне водопостачання», а також Правилами.

Згідно з п. 5 ч. 3 ст. 20, ч.1-2 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку.

За положеннями ст. 253, 256, 257 ЦК України загальна позовна давність, у межах якої особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 з жовтня 2008 року до листопада 2012 року плату за послуги з водопостачання і водовідведення не вносив, з листопада 2012 року по липень 2013 року сплачував щомісячні платежі у відповідності з нарахуваннями, проведеними водопостачальником, за виключенням листопада і грудня 2012 року, коли оплату проведено у більшому розмірі, ніж нараховано позивачем (а.с.62-63, 32-42).

Заперечуючи проти позову, відповідачі подали суду 12 грудня 2017 року заяву про застосування строків позовної давності (а.с.27-29).

Звернення КП «Водоканал» у лютому 2014 року із заявою про видачу судового наказу є підставою для переривання перебігу позовної давності відповідно до ч.2 ст. 264 ЦК України. Таким чином, заборгованість не може бути стягнута після закінчення строку позовної давності, тому період за який підлягає стягненню заборгованість має обраховуватися з лютого 2011 року.

Відповідно до частин 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

За матеріалами справи позивач мав дізнатися про невнесення відповідачем послуг з теплопостачання наступного місяця після невнесення такої плати.

Отже, враховуючи фактичні обставини справи, а саме: звернення позивача до суду за захистом порушеного права у лютому 2014 року в порядку наказного провадження і заявою відповідача про застосування строків позовної давності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що стягненню з відповідача підлягає сума заборгованості за період з лютого 2011 року по 31 жовтня 2014р., яка становить 3 111,80 грн.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, врахувавши положення ст.627,633ЦК України, положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року №630, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення відповідачів від обовязку зі сплати заборгованості в межах строків позовної давності.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не визначено і не зазначено в судовому рішенні, за які конкретно послуги і в якому розмірі утворилася заборгованість, являються безпідставними і спростовуються відповідними письмовими доказами розрахунком заборгованості, в якому зазначена щомісячна складова нарахувань по кожній послузі окремо (а.с.43-49, 64). Оскільки оплата за всі послуги, що надаються водопостачальником, вноситься на один рахунок, діючими нормативними актами не передбачено відкриття окремих рахунків за кожну із послуг, що надаються одним виконавцем, підстав для розмежування у судовому рішенні заборгованості за кожною із отриманих але не сплачених послуг, не має.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд безпідставно стягнув заборгованість з 1 лютого 2011 року, а не з 5 лютого 2011 року, оскільки із заявою про видачу судового наказу позивач звернувся 5 лютого 2014 року, також не є підставою для скасування судового рішення. За змістом п.18 Правил №630 розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Оплата за послуги, отримані відповідачами у лютому 2011 року, мала бути сплачена ними не пізніше 20 березня 2011 року. За вказаних обставин суд першої інстанції обгрунтовано стягнув всю заборгованість за лютий 2011 року в межах строків позовної давності.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, дав належну оцінку наданим доказам в їх сукупності та прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Разом з тим, при визначенні питання щодо розподілу судових витрат суд першої інстанції не застосував правила ст.88 ЦПК України щодо пропорційності судових витрат до розміру задоволених позовних вимог, а тому в зазначеній частині судове рішення на підставі ст.309 ЦПК України підлягає зміні.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Зважаючи на те, що позов КП «Водоканал» задоволено частково, а саме: на 49,77% , понесені ним судові витрати зі сплати судового збору у сумі 1 378 грн. підлягають частковому відшкодуванню тільки за рахунок відповідача ОСОБА_4 на суму 685,88 грн., що становить 49,77% від сплаченої позивачем суми судового збору. Співвідповідач ОСОБА_3 є інвалідом другої групи і від сплати судового збору звільнений.

Керуючись ст. ст.303,307,308,309,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 20 квітня 2017 року року по цій справі в частині розподілу судових витрат змінити, стягнувши з ОСОБА_4 на користь КП «Водоканал» 685,88 грн. (шістсот вісімдесят пять гривень 88 коп.) компенсації судових витрат зі сплати судового збору у суді першої інстанції.

В іншій оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: