Справа №200/7849/16-ц
Провадження №2/200/251/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2017 р. Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська у складі: головуючого судді Єлісєєвої Т.Ю.

при секретарі Кузьминій С.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, неповнолітнього ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, неповнолітній ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_7 про визнання договору недійсним та встановлення нікчемності правочину та за позовом неповнолітнього ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання договору недійсним,

В С Т А Н О В И В:

28.04.2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням остаточних уточнень до позовної заяви, просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь суму боргу у розмірі 25 000 грн; визнати заборгованість ОСОБА_8 у розмірі 2 776 332,00 доларів США, що за курсом НБУ на дату подання позову (1 доллар США = 27,63 грн.) становить 76 710 053 грн. 16 коп., яка виникла на підставі договору позики №2 від 01 листопада 2014 року, укладеного з нею, такою, що підлягає стягненню та у зв'язку зі смертю ОСОБА_8, стягнути на її користь вказану вище заборгованість з його спадкоємців - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 пропорційно отриманого в спадщину майна (по ? кожний) по 19 177 513 грн. 29 коп. з кожного, але в межах вартості спадкового майна та здійснити виконання рішення щодо погашення зазначеної вище заборгованості шляхом накладення стягнення на спадкове майно:

- грошові кошти у розмірі 650 000,00 (шістсот п'ятдесят тисяч) доларів США, які знаходяться в сейфовій ячейці №122 в сейфі №4 у відділенні «Центральне» ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на підставі договору №83-2014 від 11.09.2014 року та додаткової угоди до нього №4-2015 від 04.09.2015, укладеного ОСОБА_8 з ПАТ «Банк Кредит Дніпро»;

- житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 463,8 кв.м., житловою площею 74,4 кв.м., та земельною ділянкою площею 0,2934 га, за адресою: АДРЕСА_3, який належить ОСОБА_8 на праві власності на підставі договору дарування ВВК№564733 від 09.08.2004 року;

- житловий будинок, загальною площею 79,50 кв.м., житловою площею 53,40 кв.м., та земельною ділянкою під ним, за адресою: АДРЕСА_4, який належить ОСОБА_8 на праві власності на підставі договору дарування ВВЕ№347128 від 04.06.2004 року;

- незавершеної будівництвом адміністративна будівля АДРЕСА_5, який належить ОСОБА_8 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу ВКВ№306664 від 09.11.2007 року;

- квартиру, загальною площею 68,8 кв.м., житловою площею 36,9 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_8 на праві власності на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_5 від 13.12.2007 року;

- автомобіль ВАЗ-21063, 1985 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, кузов НОМЕР_6;

- автомобіль HONDA CRV, 2008 року випуску, номерний знак НОМЕР_2, кузов НОМЕР_7;

- автомобіль MERSEDES BENZ S500, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_3, кузов НОМЕР_8;

- автомобіль VOLKSWAGEN MULTIVAN, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_4, кузов НОМЕР_9.

В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що вона уклала з ОСОБА_8 договір позики №2 від 01.11.2014 року, факт отримання коштів за яким підтверджується розпискою. Відповідно до умов договору ОСОБА_8, як позичальник, зобов'язався повернути позику ОСОБА_1, як позикодавцеві, готівкою в строк до 31.12.2015 року. Однак, 18.12.2015 року ОСОБА_8 помер, не виконавши зобов'язання за договором позики. ОСОБА_1 подала до приватного нотаріуса Іщика М.В., яким відкрито спадкову справу, заяву про вимогу (претензію) кредитора до спадкоємців за обов'язками спадкодавця. Проте, спадкоємці не задовольнили вимоги кредиторів спадкодавця.

Крім того, для забезпечення виконання боргових зобов'язань за договором позики ОСОБА_1 було укладено з ОСОБА_2 договір поруки №01-11-14 від 01.11.2014 року. Однак, поручитель також не виконує свого обов'язку за договором поруки.

Відповідач ОСОБА_5 подала зустрічний позов до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, неповнолітній ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_11, в якому просила визнати недійсним договір позики №2 від 01.11.2014 року, який було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_8, та встановити нікчемність цього договору. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що ОСОБА_8 не повідомляв свою доньку ОСОБА_5 про укладення договору позики, а підтвердити факт того, що ОСОБА_8 укладав цей правочин, наразі неможливо, що свідчить про наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним. Крім того, в преамбулі договору позики № 2 від 01.11.2014 року вказано, що він укладений в порядку статті 1053 ЦК України. Однак, договір новації укладено між іншими сторонами, ніж у первісних зобов'язаннях, про які стверджується в п.12 договору позики. З огляду на зазначене, договір позики №2 від 01.11.2014 року є нікчемним, оскільки суперечить положенням ст.1053 ЦК України.

Неповнолітнім ОСОБА_6, законним представником якого є ОСОБА_11, подано позов до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_8 про визнання недійсним договору позики №2 від 01.11.2014 року. В обґрунтування позову зазначено, що договір позики укладено не в інтересах сім'ї; про укладення договору ОСОБА_8 не повідомляв ні неповнолітнього ОСОБА_6, ні його матір ОСОБА_7; підпис на договорі позики №2 від 01.11.2014 року та розписці на його виконання не належить ОСОБА_8; у розписці невірно зазначено місце проживання ОСОБА_8; ОСОБА_8 не укладав договорів, зобов'язання за якими дозволяють новацію у зобов'язанні, а тому договір суперечить ст. 1053 ЦК України.

ОСОБА_2 надав суду письмові заперечення, відповідно до яких останній проти первісного позову заперечує, вважає договір поруки припиненим, оскільки ОСОБА_1 звернулась до нього за стягненням грошей після встановленого для цього строку. Щодо зустрічного позову - просить винести рішення на розсуд суду відповідно до вимог чинного законодавства України.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, зазначених в позовній заяві. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 та позову ОСОБА_6 просила відмовити.

Представник відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 у судовому засіданні проти задоволення вимог за первісним позовом заперечувала в повному обсязі, зазначаючи, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог з огляду на недійсність договору позики та його нікчемність, тобто з підстав, зазначених у зустрічному позові. Зустрічний позов ОСОБА_5 просила задовольнити.

У судовому засіданні представник неповнолітнього ОСОБА_6 проти задоволення позовних вимог за первісним позовом заперечував в повному обсязі, стверджуючи, що неповнолітній ОСОБА_6 є неналежним відповідачем, оскільки не є власником спадкового майна з огляду на те, що не отримав правовстановлюючих документів про право на спадщину, що письмову вимогу про повернення боргу позивач ОСОБА_1 не пред'являла. Зустрічний позов ОСОБА_5 визнав.

ОСОБА_2 надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Служба у справах дітей Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації надала до суду заяву про розгляд справи за відсутністю її представника.

Заслухавши осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а вимоги ОСОБА_5 та неповнолітнього ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.

В судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 укладено договір позики №2 від 01.11.2014 року, відповідно до умов якого позикодавець (ОСОБА_1.) передала у позику позичальнику (ОСОБА_8) грошові кошти в розмірі 2 776 332,50 доларів США, а позичальник зобов'язується повернути позику разом з нарахованими відсотками за користування грошовими коштами до 31.12.2015 року (п.п.1-4 договору позики №2 від 01.11.2014 року).

На підтвердження укладення договору позики №2 від 01.11.2014 року, позичальник видав письмову розписку про отримання від ОСОБА_1 грошових коштів в розмірі 2 776 332,50 доларів США за договором позики.

Для забезпечення виконання боргових зобов'язань, між ОСОБА_1 (кредитор) та ОСОБА_2 (поручитель) був укладений договір поруки №01-11-14 від 01.11.2014 року, згідно умов якого поручитель прийняв на себе зобов'язання перед кредитором солідарно відповідати за виконання позичальником ОСОБА_8 зобов'язання по сплаті кредитору грошових коштів у вигляді боргу, встановленого договором позики, а саме: у разі несплати позичальником вказаного у п.1.1. договору позики боргу, поручитель повинен оплатити суму заборгованості, на тих же умовах, що і позичальник, але у будь-якому разі загальний обсяг відповідальності поручителя перед кредитором за зобов'язаннями позичальника не повинен перевищувати 25 000 гривень.

18.12.2015 року ОСОБА_8 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_10 від 19 грудня 2015 року.

Приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Іщик М.В. заведена спадкова справа №51/215, відповідно до якої заповіт ОСОБА_8 не складав.

22.12.2015 року ОСОБА_12 (донька померлого, що підтверджується свідоцтвом про народження) подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Також 22.12.2015 року аналогічну заяву подано нотаріусу ОСОБА_6 (син померлого, що підтверджується свідоцтвом про народження), в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_11.

15.03.2016 р. ОСОБА_1 звернулася до ОСОБА_2 з вимогою виконати зобов'язання за договором поруки №01-11-14 від 01.11.2014 року, оскільки позичальником зобов'язання за договором позики не виконуються. Однак, ОСОБА_2 листом від 23.03.2016 року повідомив, що не має підстав для задоволення такої вимоги.

30.05.2016 року заяви про прийняття спадщини подали нотаріусу батьки померлого - ОСОБА_3, ОСОБА_4

З наявної в матеріалах справи копії спадкової справи судом встановлено, що 09.06.2016 року ОСОБА_1 подала нотаріусу заяву про вимогу (претензію) кредитора до спадкоємців за обов'язками спадкодавця.

Сторонами не заперечується, що на момент судового розгляду вимоги ОСОБА_1 як кредитора спадкодавця не задоволено ні спадкодавцем ОСОБА_8, ні спадкоємцями ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 шляхом сплати одноразового платежу в межах вартості спадкового майна, ні поручителем ОСОБА_2

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики №2 від 01.11.214 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_8, укладено у встановленій законом формі (письмово), засвідчено підписами сторін. На підтвердження зобов'язань перед ОСОБА_1 ОСОБА_8 було надано боргову розписку, копія якої наявна в матеріалах справи. Договір спрямований на реальне настання правових наслідків, передбачених ним. Зміст договору відповідає вимогам законодавства України. Доказів визнання судом цього договору позики недійсними сторонами не надано.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

З аналізу вище викладеного вбачається, що у разі пред'явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між кредитором та боржником правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору і його умов.

У відповідності до правового висновку Постанови Верховного суду України по справі №6-50цс16 від 24.02.2016 року, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

У договорі позики №2 від 01.11.2014 року міститься відмітка про те, що факт отримання боржником грошових коштів від позикодавця підтверджується розпискою, копія якої долучена до матеріалів справи, а оригінал оглянутий судом у судовому засіданні.

Так, відповідно до висновку судового експерта Дніпропетровського НДЕКЦ МВС України №29/1.1-63 від 08.02.2017 року підпис в оригіналі договору позики №2 від 01.11.2014 року, який було укладено між ОСОБА_1 та ОСОБА_8, та розписці від 01.11.2014 року від імені ОСОБА_8 виконано ОСОБА_8.

Суд критично оцінює доводи представника ОСОБА_6 про неможливість використання зазначеного висновку експерта в якості доказу на підтвердження належності підпису в зазначеному договорі та розписці ОСОБА_8 з огляду на відсутність вільних зразків підпису останнього та те, що оригінал, якій досліджувався експертом відрізняється від копії договору, який долучений позивачем макаренко І.В. до позовної заяви.

Так, для проведення експертного дослідження експерту надано вільні зразки підпису ОСОБА_8, вчинені останнім у письмових договорах, в яких перевірено належність та засвідчено справжність підпису ОСОБА_8 нотаріально. Інших доказів порушення порядку проведення експертного дослідження сторонами не надано, а судом таких порушень не встановлено. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про допустимість та належність в якості доказу по справі зазначеного висновку експерта по справі.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Отже, під час судового розгляду справи судом не встановлено порушень вимог ст. 203, 204 ЦК України при укладенні договору позики №2 від 01.11.2014 року.

Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги за первісним позовом в частині визнання заборгованості перед ОСОБА_1 за договором позики №2 від 01 листопада 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_8, у розмірі 2 776 332,00 доларів США, що за курсом НБУ на дату подання позову (1доллар США = 27,63 грн.) становить 76 710 053 грн. 16 коп.

Вирішуючи вимогу за первісним позовом про стягнення на користь ОСОБА_1 вказаної вище заборгованості у зв'язку зі смертю ОСОБА_8 з його спадкоємців пропорційно отриманого в спадщину майна (по ? кожний), але в межах вартості спадкового майна, суд зазначає наступне.

Положеннями ст. ст. 1216, 1218 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язанням.

Згідно з ч. 4 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 1269 ЦК України заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме, з копії спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_8 приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Іщик М.В., спадкоємцями ОСОБА_8 є: діти померлого - ОСОБА_5, ОСОБА_6, в інтересах та від імені якого діє мати ОСОБА_7, батько померлого - ОСОБА_3 та мати померлого - ОСОБА_4 Зазначені особи є спадкоємцями першої черги спадкування за законом згідно ст.1261 ЦК України та подали нотаріусу відповідні заяви про прийняття спадщини у строк, встановлений ст. 1270 ЦК України. Встановлені судом обставини не заперечувались і сторонами у судовому засіданні.

Згідно з нормою ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. ст. 1218, 1231 ЦК України).

Частиною 2 статті 1281 ЦК України передбачено, що кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Так, кредитор спадкодавця ОСОБА_1 пред'явила свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, з дотриманням строку, встановленого ч.2 ст. 1281 ЦК України шляхом подання нотаріусу Іщик М.В. 09.06.02016 року заяви про вимогу (претензію) кредитора до спадкоємців за обов'язками спадкодавця.

Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

У пункті 32 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що з урахуванням положення статті 1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Отже, позивач пред'явила до спадкоємців ОСОБА_8 вимогу про задоволення ними вимог кредитора спадкодавця з дотриманням вимог, установлених ЦК України, проте, спадкоємці такі вимоги не визнають та передбачений ст. 1282 ЦК України обов'язок не виконують.

Відповідно до ст. 1278 ЦК України частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином суд вважає, що позивачкою ОСОБА_1 доведено своє право на задоволення вимог кредитора спадкодавця, що виникли на підставі договору позики №2 від 01.11.2014 року спадкоємцями у межах вартості майна, одержаного у спадщину, а факт невиконання спадкоємцями обов'язку задовольнити вимоги кредитора - знайшов своє підтвердження під час судового розгляду.

З урахуванням викладеного, доказів наданих сторонами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в частині стягнення на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 заборгованості у розмірі 19 177 513 грн. 29 коп. кожним в межах спадкового майна відповідно його частці у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

Суд критично оцінює доводи представника неповнолітнього ОСОБА_6 у судовому засіданні стосовно того, що останній не є належним відповідачем у цій справі та не може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця з огляду на те, що він не є власником спадкового майна, оскільки не отримав відповідних документів, що підтверджують право власності ОСОБА_6 на спадщину, з огляду на наступне.

Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»).

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно ч.2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у вигляді втрати права на спадщину.

Таким чином, спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Крім того, Верховний Суд України у постанові по справі №6-2962цс16 від 12.04.2017 р. виклав висновок щодо застосування зазначених норм права, зазначивши про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора.

Враховуючи, що неповнолітній ОСОБА_6 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8, про що його матір'ю подано відповідну заяву нотаріусу, то спадщина належить йому як спадкоємцеві першої черги спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 - з часу відкриття спадщини, тобто з 18.12.2015 року.

Оскільки ст. 1282 ЦК України передбачено обов'язок спадкоємців задовольнити вимоги кредитора, то суд приходить до висновку, що спадкоємці після смерті ОСОБА_8 є належними відповідачами у справі про задоволення вимог кредитора ОСОБА_1, незалежно від того, чи отримано ними свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, суд відмовляє в задоволенні вимоги за первісним позовом щодо складу спадкового майна, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.

Згідно статті 61 Закону України «Про нотаріат», глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 р. за № 282/20595, опис спадкового майна провадять нотаріуси.

В матеріалах справи відсутній опис спадкового майна, складений нотаріусом Іщик В.М. відповідно до вимог, визначених Законом України «Про нотаріат», глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Визначення складу спадкового майна після смерті ОСОБА_8 не є предметом розгляду цієї справи.

Враховуючи зазначене та відсутність доказів на підтвердження складу спадкового майна в матеріалах судової справи, позовна вимога в частині переліку майна, що входить до складу спадкової маси, задоволенню не підлягає.

Також суд відмовляє в задоволенні вимоги за первісним позовом про встановлення здійснення виконання рішення щодо погашення зазначеної вище заборгованості, оскільки суд не наділений компетенцією здійснювати виконання рішення і вказана вимога не відповідає способу захисту порушеного права відповідно до ст. 16 ЦК України.

Примусове виконання судових рішень здійснюється органами і особами, визначеними Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», зокрема, органами державної виконавчої служби, які входять до системи органів примусового виконання рішень Міністерства юстиції України.

Вирішуючи вимогу за первісним позовом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу у розмірі 25 000 грн. за договором поруки №01-11-14 від 01.11.2014 року, яким забезпечено виконання зобов'язань за договором позики №2 від 01.11.2014 року, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

За положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

За положеннями статті 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником.

Згідно із частиною третьою статті 559 ЦК України порука припиняється в разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника в зобов'язанні.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що в разі смерті боржника за договором позики за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Як наслідок, на поручителів може бути покладено обов'язок щодо належного виконання за договором позики у випадку смерті позичальника лише за наявності в позичальника правонаступника, який прийняв спадщину та згоди поручителя відповідати за нового боржника.

Так поручитель не надавав згоду відповідати за нового боржника, що підтверджується змістом договору поруки №01-11-14 від 01.11.2014 року.

Крім того, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків.

Так, у п. 6.2 договору поруки №01-11-14 від 01.11.2014 року сторони цього договору установили, що порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя щодо оплати грошових коштів до 01.02.2016 року.

Матеріалами справи підтверджується, що кредитор пред'явив вимоги до поручителя щодо оплати грошових коштів лише 15.03.2016 року, тобто після припинення договору поруки №01-11-14 від 01.11.2014 року.

З огляду на зазначене, відсутні підстави для стягнення з поручителя на користь кредитора суми боргу за договором поруки №01-11-14 від 01.11.2014 року, яким забезпечено виконання зобов'язань за договором позики №2 від 01.11.2014 року.

Розглядаючи зустрічний позов ОСОБА_5 про визнання договору позики №2 від 01.11.2014 року недійсним та встановлення його нікчемності, суд зазначає наступне.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 просить суд визнати договір позики недійсними, але не наводить жодних правових підстав для задоволення цих позовних вимог, зазначаючи про загальні підстави недійсності правочину.

Судом під час судового розгляду при укладенні оспорюваного договору не встановлено порушень вимог ст. 203, 204 ЦК України, про що зазначено вище. Спірний договір укладено в письмовій формі; засвідчено підписами сторін, тобто укладено у встановленій законом формі; договір спрямований на реальне настання правових наслідків, передбачених ним; зміст договору відповідає вимогам Конституції України, Цивільного кодексу України.

Посилання позивача за зустрічним позовом в обґрунтування недійсності правочину стосовно того, що батько (померлий ОСОБА_8) не повідомив ОСОБА_5 про укладення оспорюваного договору позики, судом до уваги не приймаються, оскільки цивільним законодавством не передбачено обов'язок сторін договору повідомляти дітей про його укладення.

Щодо посилань в преамбулі договору позики №2 від 01.11.2014 року про його укладення в порядку статті 1053 ЦК України, слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням.

Заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (ст. 1047 ЦК України).

Отже, умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (ч. 2 ст. 1053 ЦК України), а, по-третє, це дійсність первинного зобов'язання.

В даному випадку, домовленість сторін про новацію вважається укладеною, за наявності об'єктивних і суб'єктивних умов. До перших належать: 1) існування між учасниками цивільних відносин первісного зобов'язання, внаслідок невиконання якого виник борг; 2) домовленість сторін про припинення існуючого боргового зобов'язання та заміну його іншим - позиковим; 3) можливість заміни первісного зобов'язання (воно має відповідати вимогам дійсності правочинів, бути одним із тих юридичних фактів, на підставі яких закон дозволяє здійснювати новацію зобов'язання); 4) наявність між борговим і позиковим зобов'язаннями певного проміжку часу та причинного зв'язку (боргове зобов'язання повинно існувати на момент прийняття сторонами рішення про припинення їхніх правовідносин новацією); 5) дійсність самої домовленості сторін про новацію боргу у позикове зобов'язання - вона має відповідати всім вимогам закону щодо правочинів та їхньої форми.

Суб'єктивний критерій виражається в тому, що обов'язковою умовою новації є наміри сторін припинити діюче боргове зобов'язання та замінити його новим - позиковим. Така воля сторін повинна бути однозначно вираженою у договорі новації або прямо випливати з нього.

Як вбачається з матеріалів справи, договір позики №2 від 01.11.2014 року не може бути розціненений як новація боргу, оскільки суб'єктивний критерій даного договору не передбачає існування на момент його укладення намірів сторін договору припинити будь-яке діюче боргове зобов'язання та замінити його новим зобов'язанням. Більше того, у договорі позики №2 від 01.11.2014 року не зазначено, що останній вважається договором новації, а лише констатовано факт отримання ОСОБА_8 у борг від ОСОБА_1 грошових коштів з певною відсотковою ставкою зі строком повернення до 31.12.2015 року.

Враховуючи вищенаведене, суд не знаходить підстав для визнання договору позики №2 від 01.11.2014 року недійсним з підстав невідповідності ст. 1053 ЦК України.

Аналізом умов договору позики №2 від 01.11.2014 року судом встановлено, що в даному випадку відсутнє грошове зобов'язання, яке замінено позиковим зобов'язанням, укладеним 01.11.2014 року з ОСОБА_8

При цьому посилання в п. 12 договору №2 від 01.11.2014 року про погашення боргу по договорам застави майнових прав №270214-М від 27.02.2014 р., №270214-М від 27.02.2014 р., №270214-М від 27.02.2014 року також свідчить про припинення зазначених договорів, тобто відсутність дійсного грошового зобов'язання, яке сторони виявили бажання замінити новим грошовим зобов'язанням.

Крім того, суд погоджується з доводами представника позивача у судовому засіданні про очевидність помилки при зазначенні в п.12 договору позики №2 від 01.11.2014 року, що підписанням цього договору Позикодавець у письмовій формі засвідчує, що всі зобов'язання ПП «ЕйЕмДистрибюшн» перед Позичальником, які виникли у зв'язку зі стягненням звернення по договорам застави майнових прав №270214-М від 27.02.2014 р., №270214-М від 27.02.2014 р., №270214-М від 27.02.2014 року погашені ним своєчасно та в повному обсязі незалежно від наявності чи відсутності яких-небудь документів по їх виконанню.

Ця частина договору явно не стосується його змісту, містить посилання на договори між іншими сторонами, та трикратне повторення номеру та дати договорів, що повинні виконувати ідентифікуючі ознаки.

При цьому на підставі аналізу договору можливо дійти висновку, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.

Разом з тим, відповідно до п.9 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.

Таким чином, в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_5 необхідно відмовити, оскільки зазначені вимоги є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження наданими у судовому засіданні письмовими доказами та поясненнями сторін.

Вирішуючи позов неповнолітнього ОСОБА_6 про визнання недійсним договору позики №2 від 01.11.2014 року, суд зазначає наступне.

Стосовно доводів про укладення договору позики не в інтересах сім'ї, суд зазначає, що у відповідності до вимог ч. 2,4 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За змістом ч. 3 ст. 65 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

З системного аналізу вище вказаних норм законодавства вбачається, що договір укладається в інтересах сім'ї - подружжям. Разом з тим, в матеріалах судової, а також спадкової справи відсутні докази на підтвердження факту перебування ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі. Також відсутні докази на підтвердження факту проживання ОСОБА_8 з іншою особою однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також судом критично оцінюються доводи ОСОБА_6 на обґрунтування недійсності правочину стосовно того, що ОСОБА_8 не повідомляв ні неповнолітнього ОСОБА_6, ні його матір ОСОБА_7 про укладення цього договору. Як зазначено судом вище, цивільним законодавством не передбачено обов'язок сторін договору повідомляти дітей, а також матір спільної дитини про його укладення.

Також судовим розглядом, а саме висновком посмертної судово-почеркознавчої експертизи, спростовано доводи ОСОБА_6 про неналежність ОСОБА_8 підпису в договорі №2 від 01.11.2014 року та розписці від 01.11.2014 року.

Судом також не приймаються до уваги твердження ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_8 не укладав договорів, зобов'язання за якими дозволяють новацію у зобов'язанні, а тому договір суперечить ст. 1053 ЦК України, що обґрунтовано вище, оскільки договір позики грошових коштів №2 від 01.11.2014 року за правовими характеристиками не є договором новації боргу у позиковому зобов'язанні.

Стосовно того, що в розписці від 01.11.2014 року, виданої на виконання договору позики №2 від 01.11.2014 року невірно зазначено місце проживання ОСОБА_8 суд зазначає, що відповідно до наявної в матеріалах справи копії спадкової справи №51/215, заведеної після смерті ОСОБА_8 приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Іщик М.В., копії паспорту ОСОБА_8, а також довідки про склад сім'ї від 22.12.2015 року, виданої начальником Павлограджилсервіс №1, ОСОБА_8 був зареєстрований до дня смерті за адресою АДРЕСА_2. Разом з тим, довідка Виконавчого комітету Кіровської селищної ради видана 06 травня 2016 року за №1176 взагалі не містить строку, з якого ОСОБА_8 проживав за адресою АДРЕСА_6

Таким чином, доводи позову ОСОБА_6 про недійсність договору позики №2 від 01.11.2014 року не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, спростовуються матеріалами справи, а тому позов ОСОБА_6 не підлягає задоволенню.

Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі.

З огляду на зазначене, проаналізувавши обставини справи, наявні в матеріалах справи докази, доводи представників сторін у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню; позов ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_7, про визнання договору позики недійсним та зустрічний позов ОСОБА_5 про визнання договору позики недійсним та встановлення нікчемності правочину - задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами понесених позивачами судових витрат по справі, суд на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України вважає за потрібне стягнути на користь позивача ОСОБА_1 з кожного із відповідачів по 1 722 грн. 50 коп.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57 - 61, 64, 88, 169, 212 - 214, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, неповнолітнього ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики - задовольнити частково.

Визнати заборгованість перед ОСОБА_1 за договором позики №2 від 01 листопада 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_8, у розмірі 2 776 332,00 доларів США, що за курсом НБУ на дату подання позову (1доллар США = 27,63 грн.) становить 76 710 053 грн. 16 коп.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з:

- ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 19 177 513 грн. 29 коп., в межах спадкового майна відповідно його частці у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2;

- ОСОБА_4 у розмірі 19 177 513 грн. 29 коп., в межах спадкового майна відповідно її частці у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2;

- ОСОБА_5 у розмірі 19 177 513 грн. 29 коп., в межах спадкового майна відповідно її частці у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2;

- ОСОБА_6 у розмірі 19 177 513 грн. 29 коп., в межах спадкового майна відповідно його частці у спадщині, яка відкрилась після смерті ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1, треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, неповнолітній ОСОБА_6, в інтересах якого діє ОСОБА_11, про визнання договору недійсним та встановлення нікчемності правочину - відмовити.

В задоволенні позову неповнолітнього ОСОБА_6 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації про визнання договору недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 772 грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 772 грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 772 грн. 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1 772 грн. 50 коп.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його винесення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя Т.Ю. Єлісєєва