Справа № 212/1539/17-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2017 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Козлова Ю.В.,

за участі секретаря: Мельник К.В.,

представника позивача: ОСОБА_1

представника відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_3 цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариство "Центральний гірничо - збагачувальний комбінат" про стягнення заборгованості по заробітній платі у вигляді невиплаченої при звільненні вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_1, звернувся до суду з вищезазначеним позовом в якому зазначає, що він в період з 12.12.1975р. по 24.08.1976р.; з 25.06.1979р. по 16.10.2003р. працював на підприємстві відповідача. Наказом по ВАТ «ЦГЗК» від 27.10.2003 року за № 194к-1591 він була звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП, у звязку із виходом на пенсію. При звільненні з ним був проведений розрахунок, але в лютому 2017 року позивач дізнався, що відповідно до п.6.1 ОСОБА_5 угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2003- 2004р.р. (надалі ОСОБА_5 угода 2003-2004рр.) відповідач при звільненні зобовязаний був виплатити йому вихідну допомогу в розмірі тримісячної заробітної плати, оскільки позивач пропрацював на підприємстві більше ніж 20 років, як передбачено ОСОБА_5 угодою 2003-2004 рр. Відповідачем було лише нараховано та виплачено компенсацію за невикористану відпустку, а одноразова допомога при звільненні у звязку з виходом на пенсію їй не нараховувалась.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав в повному обсязі, просив відмовити в позові в повному обсязі, зазначив, що розрахунок з позивачем при звільненні був проведений в повному обсязі, відповідно до норм діючого на той час законодавства, при цьому ОСОБА_6 договором ПАТ «ЦГЗК» на 2003 рік не було взагалі передбачено виплату допомоги при звільненні, також вважали, що строки позовної давності сплинули, обґрунтовуючи доводи письмовими запереченнями.

Вислухавши в судовому засіданні учасників процесу, проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач ОСОБА_4 працював з 12.12.1975р. по 24.08.1975р.з 25.06.1979р. по 16.10.2003р. на Криворізькому центральному горно-збагачувальному комбінаті, помічником машиніста локомотива з вивезення руди і гірської маси з карєру залізо-дорожнього цеху.

Як вбачається із запису № 19 трудової книжки позивача, Наказом від 27.10.2003 року за № 194к-1591 він була звільнена за власним бажанням за ст.38 КЗпП, у звязку із виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки.

Пунктом 1.12 ОСОБА_5 Угоди гірничо - металургійного комплексу Згідно України на 2003-2004 роки передбачено, що вона набуває чинності з 01.01.2003 року і діє до укладання нової або перегляду цієї.

Згідно п.п.1.4, 1.5 ОСОБА_5 Угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України незалежно від форм власності і господарювання. Норми і положення Угоди є обовязковими, як мінімальні гарантії, при укладанні колективних договорів на підприємствах всіх форм власності, що брали участь у підписанні Угоди.

На виконання п.6.1 ОСОБА_5 Угоди, сторона власника зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію за рахунок коштів підприємства одноразовудопомогу у порядку, передбаченому ОСОБА_6 договором, та в розмірі, залежному від стажу його роботи в галузі, але не менше тримісячної середньої заробітної плати за наявності стажувід 20 і більше років .

З аналізу змісту ОСОБА_6 договору ПАТ «ЦГЗК» на 2003 рік, судом встановлено та підтверджено представником відповідача, що вказаний документ не передбачає жодних виплат працівникам при виході на пенсію, залежно від стажу їх роботи.

З вищевикладеного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені ОСОБА_5 Угодою гірничо-металургійного комплексу на 2003-2004 р.р. не знайшли свого відображення у ОСОБА_6 договорі підприємства на 2003 р., в частині гарантій прав працівників на одноразову допомогу при виході на пенсію залежно від стажу роботи, та не застосовані відповідачем під час звільнення позивача, з приводу чого між сторонами виник спір.

Вирішуючи спір, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин умови саме ОСОБА_5 Угоди на 2003-2004 р.р., виконання якої є обов'язком відповідача, виходячи з наступного.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року N6-ХІІ передбачено, що умови колективних договорів і угод укладених відповідно до чинногозаконодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх підписали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чиннимзаконодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів.

Стаття 9 цього Закону передбачає, що положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги ОСОБА_5 угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Відповідно до ст.97 Кодексу законів про працю України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Госпрозрахункові підприємства відповідно до ст.15 Закону України «Про оплату праці» самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами, встановлюють умови та розміри оплати праці працівників.

ОСОБА_5 Угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2003-2004 роки встановлено (п.1.12), що Угода набирає чинності з 1 січня 2003р. і діє до укладення нової або перегляду цієї Угоди. Станом на день звільнення позивача діяла вказана Угода. Пунктом 6.1 розділ VІ «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» ОСОБА_5 Угоди на 2003-2004рр., встановлено, що власник за рахунок коштів підприємства у порядку та на умовах, передбачених колективним договором, зобов'язується: виплачувати працівнику при виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше тримісячної заробітної плати при наявності стажу від 20 і більше років. З вищезазначеного вбачається, що вимоги до власників підприємства передбачені ОСОБА_5 Угодою гірничо-металургійного комплексу та ОСОБА_6 договором підприємства, в частині Соціальних гарантій (соціального захисту), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства різняться. Так, Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу. ОСОБА_6 договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами ОСОБА_5 угоди, оскільки встановлює обов'язковість до віку та строку звільнення із підприємства.

Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року № 3356-ХІІ передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників, є недійсними, і забороняється включати їх до договорів і угод.

Стаття 9 цього Закону передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги ОСОБА_5 угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі.

Згідно ст.16 КЗпП України, умови ОСОБА_6 договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними.

ОСОБА_5 угода не передбачає вибіркового права застосування нею норм або проявів дискримінації стосовно окремих працівників. ОСОБА_6 договору не можуть суперечити ОСОБА_5 угоді.

Заперечуючи проти заявленого позову, відповідач наголошує на тому, що ПАТ «ЦГЗК» безпосередньо не брало участі у підписанні ОСОБА_5 угоди, а отже не є її стороною.

З зазначеним запереченням відповідача, суд не погоджується, відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 28.12.1998р. №2078 «Про створення Державної акціонерного компанії «Укррудпром», підприємство Центральний гірничо збагачувальний комбінат входить до переліку акціонерних товариств, пакети акцій яких залишаються у державній власності відповідно до планів розміщення акцій відкритих акціонерних товариств і передаються до статутного фонду Державної акціонерної компанії «Укррудпром», а тому ОСОБА_5 угода гірничо-металургійного комплексу України на 2003-2004 роки поширюються на ПАТ «ЦГЗК».

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_4 пропрацювала на підприємстві відповідача більше 20 років, що є єдиною підставою для отримання ним при виході на пенсію одноразової допомоги у розмірі тримісячної середньої заробітної плати відповідно до умов ОСОБА_5 угоди.

Згідно довідки № 246 від 15.02.2017р. середньомісячна заробітна плата позивачаЧумак В.С. за два останні місяці перед звільненням становить 814 грн. 80 коп., отже при звільненні відповідач у відповідності до вимог ОСОБА_5 угоди зобовязаний був виплатити позивачу одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі трьох середньомісячних заробітних плат, що становить 2444 грн. 40 коп.

Суд відхиляє заперечення представника відповідача щодо віднесення одноразової допомоги при звільненні на пенсію до заробітної плати, оскільки це є «іншою заохочувальною виплатою» відповідно до Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженою Наказом Держкомстату України №5 від 13.01.2004 року, оскільки відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до складу заробітної плати входять також інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку іпровести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. По відношенню до ОСОБА_4 відповідачем було порушено норми ст. 116 КЗпП України, щодо обов'язку підприємства виплатити всі суми які йому належать.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті5 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організаціяповинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, щопередбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплатисереднього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридичне значимі обставини, як невиплата належних працівникові при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у стоки, зазначені в статті 116 Кодекс, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки єпідставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такої правової позиції дійшов Верховний Суд України у постанові від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції.

Таким чином, станом на день звільнення позивача ОСОБА_4 із займаної посади 16.10.2003 року відповідач ПАТ «ЦГЗК» не провів виплату всіх належних сум, а саме не виплатив одноразову допомогу при виході на пенсію, передбачену ОСОБА_5 угодою, у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, тому суд дійшов висновку про необхідність стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позивач ОСОБА_4 просив суд, стягнути на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 58665 грн. 60 коп. за період з 17.10.2003 року до 16.10.2009 року.

Так,згідно зі статтею 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У разі не проведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільненні, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного для після предявлення ним роботодавцем вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд,що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї часткипорівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

При вирішенні питання щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги суд застосовує принцип співмірності між заявленою сумою та сумою невиплаченої вихідної допомоги, а тому вважає необхідним зменшити невиплачену суму середнього заробітку до 9777 гривень 60 копійок за період з 17 жовтня 2003 року по 17 жовтня 2004 рік виходячиз розрахунку: середньомісячна заробітна плата 814 гривень 80 копійок помножена на 12 місяців.

Посилання представника відповідача про необхідність застосування тримісячного строку позовної давності відповідно до ст.233 КЗпП не є обґрунтованими, оскільки позивач дізнався про порушене його право в січні 2017 року, а судом не було встановлено, та відповідачем не доведено, що позивач раніше ніж за три місяця до звернення до суду знав про порушене його право.

Окрім того, ч.1 ст.233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності длязвернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці щодовирішення інших трудових спорів.

Однак, відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв'язку із положеннямистатей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушенняроботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Враховуючи, що вихідна допомога, яка мала бути виплачена позивачу у зв'язку з виходом на пенсію за власним бажанням, входить до виплат на які працівник має право згідно з умовами колективного договору при звільненні на пенсію, суд приходить до висновку, що в даному випадку право працівника на звернення до суду за захистом своїх прав не обмежено будь-яким строком в силу ч.2 ст.233 КЗпП України, тому доводи представникавідповідача про застосування до вимог позивача про стягнення вихідної допомогинаслідків пропуску ним строків позовної давності є безпідставними.

Позивач відповідно до ст.5 Закону України « Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору.

Статтею 88 ЦПК України передбачено, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 13,36,47,116,117,233 Кодексу законів про працю України, Законом України «Про оплату праці»від 24 березня 1995 року N 108/95-ВР, ОСОБА_5 угодою гірничо - металургійного комплексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р.. ст.ст. 10,11,60,213-214,223ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариство "Центральний гірничо - збагачувальний комбінат" про стягнення заборгованості по заробітній платі у вигляді невиплаченої при звільненні вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги- задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничобагачувального комбінату» на користь ОСОБА_4 грошову суму у розмірі 2444 гривень 40 копійок у рахунок невиплаченої вихідної допомоги при звільненні з роботи, без урахування стягнення податку з доходів фізичних осіб.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничобагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки виплати допомоги в розмірі 9777 гривень 60 копійок, без урахування стягнення податку з доходів фізичних осіб.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо збагачувальний комбінат » на користь держави судовий збір розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу на протязі десяти днів після проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Ю. В. Козлов