АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/153/17 Справа № 204/7544/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Синенко Є.А.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 березня 2016 року по справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи тим, що 23 жовтня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір №DNUGGK70470120 за умовами якого останньому було надано кредит в загальному розмірі 21.600 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% річних, з кінцевим терміном повернення 23 жовтня 2026 року.

Зазначали, що банк умови укладеного договору виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_2 грошові кошти.

Посилаючись на те, що позичальник належно не виконує своїх зобовязань за кредитним договором, просять стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором станом на 12 жовтня 2015 року в розмірі 15.392 долари США 22 центи, з яких: 14.248 доларів США 31 цент заборгованість за кредитом; 1.084 долари США 37 центів заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 38 доларів США 33 центи заборгованість по комісії, 21 долар США 21 цент заборгованість по пені.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 березня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Вирішено питання стосовно судових витрат.

Додатковим рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 листопада 2016 року визначені складові заборгованості.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 березня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 23 жовтня 2006 року між банком та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №DNUGGK70470120, за умовами якого останньому було надано кредит (грошові кошти) в загальному розмірі 21.600 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік, з кінцевим терміном повернення 23 жовтня 2026 року (а.с.11-12).

Договором визначено щомісячний платіж для погашення заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії.

Також сторонами передбачено сплату пені при порушенні зобовязання.

ОСОБА_2 був ознайомлений та згоден з умовами надання кредиту, про що свідчить власноручний підпис на кожній сторінці договору №DNUGGK70470120 від 23 жовтня 2006 року.

У звязку з тим, що ОСОБА_2 належним чином не виконував умови договору, станом на 12 жовтня 2015 року утворилась заборгованість в загальному розмірі 15.392 долари США 22 центи, з яких: 14.248 доларів США 31 цент заборгованість за кредитом; 1.084 долари США 37 центів заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 38 доларів США 33 центи заборгованість по комісії, 21 долар США 21 цент заборгованість по пені.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що відповідач допустив заборгованість за кредитним договором, а позивач має право на її стягнення у відповідності до вимог закону.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За правилами ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Згідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вбачається з кредитного договору №DNUGGK70470120 від 23 жовтня 2006 року, він був укладений за волевиявленням обох сторін, про що свідчить особистий підпис відповідача на кожній його сторінці.

З тексту укладеного сторонами договору вбачається, що грошові кошти у загальному розмірі 21.600 доларів США надаються готівкою через касу на строк з 23 жовтня 2006 року по 23 жовтня 2026 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії (п.1.1 кредитного договору).

Також сторонами було визначено відсотки та штрафи (п.1.1,п.3.2,п.4.1).

Проплати здійснювалися, що знайшло своє відображення в розрахунку та не заперечується банком, втім з розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач не здійснював погашення заборгованості за кредитним договором у чітко визначений договором термін (з 21 по 28 число кожного місяця) та у визначеній цим договором сумі (236 доларів США 29 центів).

Відповідно до ст.527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до п.3 ст.510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї Позичальник зобов'язується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Відповідно до ст.623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Згідно ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідками порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення суми кредиту (ч.2 ст.1054 ЦК України і ч.2 ст.1050 ЦК України).

Згідно зі ст.ст. 549,550 ЦК України неустойкою є штраф або пеня, та право на неї виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданим невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, щодо відносин які склалися між сторонами та відповідальності, яка підлягає виконанню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що він звернувся до банку з заявою про реструктуризацію заборгованості, що передбачено спірним кредитним договором, а банк так і не надав йому відповідь, не можуть слугувати підставою для скасування рішення та відмови у задоволенні позову банку про стягнення заборгованості.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що навіть після звернення банку з позовом до суду він сплачує заборгованість, також не можуть бути підставою для скасування рішення.

Доводи апеляційної скарги на те, що відсутня прострочена заборгованість за кредитом, спростовується розрахунком заборгованості, з якого вбачається заборгованість за тілом кредиту, відсоткам, комісії, пені (а.с.4-9).

Посилання апелянта на те, що банк не мав права вимагати дострокового повернення кредиту є хибним, оскільки при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту, суд має враховувати положення статей 1050,1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту.

Передбачене статтею 1050 ЦК право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Реалізація такого права жодним чином не залежить від пред'явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положення статті 651 ЦК.

Інших доводів в апеляційній скарзі на наведено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що зясувавши в достатньо повному обємі права та обовязки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами, а приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Керуючись ст.ст.304,307,308,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 30 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_3