Справа № 463/4170/16 Головуючий у 1 інстанції: Грицко Р.Р.
Провадження № 22-ц/783/1441/17 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевич А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта - ОСОБА_2, представника апелянта - ОСОБА_7, представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів,-

в с т а н о в и л а :

У вересні 2016 року позивач звернулася в суд з позовними вимогами до відповідача, розмір яких уточнила заявою від 02.11.2016 року, в остаточній редакції позовних вимог просить стягувати з відповідача на свою користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 гривень щомісячно і до досягнення дитиною повноліття.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що у шлюбі з відповідачем у них народилася донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Однак, їхнє спільне сімейне життя не склалося у зв'язку із чим шлюб було розірвано на підставі рішення Личаківського районного суду м.Львова від 09.08.2016 року. До розірвання шлюбу вона проживала в квартирі відповідача та його матері, однак з вересня 2016 року змушена підшуковувати для оренди житло для проживання там із дитиною. Відповідач їй жодні кошти на утримання дитини не надає, самоусунувся від участі у вихованні та матеріальному забезпеченні спільної дитини, обіцяв виконувати добровільно свій обов'язок по утриманню дитини, однак його не виконує. В той же час їй відомо, що на даний час відповідач працює легально у Республіці Польща, де отримує доходи, інших осіб на утриманні не має, стан його здоров'я задовільний, а тому враховуючи наявність у відповідача обов'язку в рівній мірі нести витрати на утримання спільної дитини, просила позов задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів - задоволено частково.

Вирішено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 06 вересня 2016 року до досягнення дитиною повноліття.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Допущено негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2016 року оскаржила позивач ОСОБА_4, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з»ясування всіх обставин справи, із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що відповідач ОСОБА_5 з 01 червня 2016 року по 13 грудня 2016 року на утримання доньки надав позивачу 3000 грн., хоча прибуток відповідача щомісяця в цей період складав 9000 грн.00 коп. Дітей, окрім ОСОБА_4, у відповідача немає, утриманців також, стан здоров»я його задовільний, матеріальне становище також, це підтвердив представник відповідача в судовому засіданні. Звертає увагу на те, що у доньки ОСОБА_4 є хронічне захворювання опорно-рухового апарату, яке потребує постійного спостереження та лікування, однак, даний факт не був врахований судом першої інстанції.

Вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення захистив права та інтереси платника аліментів ОСОБА_5 та знехтував правами малолітньої доньки.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2016 року змінити та стягнути з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_4 щомісячно аліменти в розмірі 3000 грн. 00 коп. на утримання доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення нею повноліття.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильно встановлених існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 р. №789-ХІІ, ч.7 ст.8 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За приписами ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду від 15.05.2006 р. №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає.

Судом встановлено, що у зареєстрованому між сторонами в шлюбі, народилася спільна дитина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.3).

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 09 серпня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

З врахуванням положень ст.181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Судом безспірно встановлено, що на даний час неповнолітня ОСОБА_6 проживає з матір'ю ОСОБА_4 Відповідач з дитиною не проживає, проживає в м.Колобжег, Республіка Польща.

Позивач вважає, що відповідач, як батько дитини матеріально дитину не забезпечує належним чином, грошові кошти на утримання дитини надає не регулярно та в недостатньому обсязі. При цьому вважає, що частину надісланих відповідачем грошових коштів вона не змогла отримати через некоректність введення саме ним вихідних даних.

В той же час відповідач, не заперечуючи свого обов'язку по утриманню дитини, вважає, що такий виконує належним чином та в достатньому обсязі регулярно пересилаючи грошові кошти позивачу через систему банківських переказів, частину з яких позивач отримала, а іншу частину, на його думку, не захотіла отримувати та вводила неправильні дані.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що наведені сторонами обставини свідчать про відсутність між ними домовленості щодо способу виконання спільного обов'язку утримувати дитину, а тому виходячи із встановленого факту, що дитина проживає із матір'ю, правильно вважав підставною вимогу позивача про стягнення аліментів з відповідача на неповнолітню дитину.

При визначенні розміру аліментів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача суд першої інстанції виходив з наступного.

За загальним правилом, згідно з ч.3 ст.181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька.

В той же час, відповідно до ч.1 ст.184 Сімейного кодексу України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно з поданими уточненнями, позивач просить стягувати з відповідача на утримання неповнолітньої дитини аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 грн. щомісячно.

Переконана, що її матеріальне становище, потреби дитини у належному вихованні, матеріальному забезпеченні умов проживання та розвитку, лікування, потреб в одязі та харчуванні, відповідають заявленому розмірі аліментів. В підтвердження своєї позиції представила довідку про власні доходи (а.с.22), товарні чеки про придбання предметів дитячого одягу (а.с.49а-52), медичні документи (а.с.69-71).

Однак, представник відповідача вказаний розмір аліментів в судовому засіданні категорично заперечив, вважає такий необґрунтовано завищеним, погодився на стягнення з відповідача щомісячно аліментів на утримання дитини у розмірі 1500 грн.

Представив суду належно завірені та перекладені документи про працевлаштування на території Республіки Польща та отримання доходів, оренди житла (а.с.33-40), згідно яких вбачається, що дійсно отримуючи середньомісячний дохід приблизно 1400 злотих на підставі строкового трудового договору, він несе витрати по оренді житла в сумі 500 злотих щомісяця.

Таким чином, належно оцінивши та перевіривши представлені сторонами обґрунтування та докази у сукупності суд вважав підставними заявлені вимоги про стягнення аліментів в твердій грошовій сумі, оскільки відповідач в Україні офіційно не працевлаштований та не отримує доходів, працює в іноземній державі на підставі строкового трудового договору. До того ж дія представленого в матеріалах справи трудового договору на момент винесення рішення суду завершилася.

В той же час, при визначенні розміру аліментів, окрім потреб дитини та можливості надання допомоги самою матір'ю, суд першої інстанції врахував матеріальний стан відповідача, його стан здоров'я та вік, відсутність законодавством визначеного обов'язку по утриманню інших осіб, і прийшов до висновку про те, що заявлений позивачем розмір аліментів є завищеним та таким, що не відповідає потребам дитини та рівню матеріального забезпечення відповідача.

З врахуванням того, що сторони, як батьки малолітньої дитини, мають рівні обов'язки в утриманні дитини, а покладення обов'язку на відповідача сплачувати аліменти у завищеному розмірі може призвести до невиправданих фінансових витрат та спричинення матеріальної скрути відповідача, суд першої інстанції прийшов до переконання, що достатнім розміром аліментів, який здатний забезпечити дитині належні умови проживання та повноцінного розвитку, є сума 1500 грн., яку і стягнув з відповідача на користь позивача щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Одночасно судом першої інстанції не взято до уваги посилання позивача як на підставу стягнення аліментів у більшому розмірі ті обставини, що дитина хворіє та потребує медичного оперативного втручання, оскільки вказані обставини є підставою для виникнення обов'язку у відповідача нести додаткові витрати на утримання дитини в порядку визначеному ст.185 СК України.

Також суд першої інстанції не взяв до уваги посилання позивача на необхідність несення щомісячних витрат в розмірі 3000-3500 грн. на оренду житла, як такі що в силу вимог ст.60 ЦПК України не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Відтак, надаючи правову оцінку зібраним у справі доказам та встановленим обставинам справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки такі є вірними та відповідають нормам як матеріального, так і процесуального права, ґрунтуються на повному та всебічному дослідженні поданих суду доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, а висновки суду ґрунтуються на їх всебічному аналізі.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2016 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.п.1,4, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуюча Копняк С.М. Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.