ухвала

іменем україни

07 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Іваненко Ю.Г., Демяносова М.В., Ступак О.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсними додаткових угод до договору позики та договорів купівлі-продажу квартири, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що він як чоловік позичальника ОСОБА_6 надавав згоду на укладення договору позики, проте згоди на укладення додаткових угод до цього договору, якими змінена валюта позики, він не надавав.

Крім того вказав, що укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6 договір іпотеки передбачав право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, і ОСОБА_5 цим правом скористався, продавши предмет іпотеки ОСОБА_7

Однак ОСОБА_5 порушив встановлений п. 5.3.1. договору іпотеки та ст. 38 Закону України «Про іпотеку» порядок повідомлення іпотекодавця про намір укласти такий договір. Внаслідок цих порушень та порушень нотаріусом порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, ціна продажу предмета іпотеки була значно нижчою за звичайні ціни на цей вид майна. Оскільки ОСОБА_7 набув квартиру у власність за недійсним правочином, є недійсним і договір, укладений між ним та ОСОБА_8

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року, у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсними додаткових угод до договору позики та договорів купівлі-продажу квартири відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9 просить скасувати судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди попередніх інстанцій виходили з того, що обставин, які б давали підстави вважати, що зміст укладених додаткових угод порушує право або цивільний інтерес позивача не встановлено, а в частині вимог про визнання договорів купівлі-продажу недійсними позивачем обрано неправильний спосіб захисту порушеного права.

Доводи касаційної скарги щодо вчинення додаткових угод без згоди чоловіка порушує його права, а також про те, що порушення приватного нотаріуса допущені при посвідченні договору є підставою для визнання такого договору недійсним, не знайшли свого підтвердження з наступних підстав.

Так, як установлено судами попередніх інстанцій, згідно із свідоцтвом про шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 вересня 2008 року.

03 грудня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладено договір позики, предметом якого є надання позикодавцем у позику позичальнику коштів в розмірі 604 400 грн, що еквівалентно 40 000 дол. США, які позичальник зобов'язався повернути до 12-00 год. ранку 03 січня 2015 року.

На підставі договору поруки від 03 грудня 2014 року поручитель ОСОБА_4 поручився перед кредитором ОСОБА_5 за виконання позичальником ОСОБА_6 усіх зобов'язань, що виникли з договору позики.

В цей же день ОСОБА_5 та ОСОБА_6 уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого на забезпечення виконання договору позики іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю квартиру АДРЕСА_1 заставною вартістю 982 150 грн, що еквівалентно 65 000 дол. США.

Договір іпотеки укладався за згодою чоловіка іпотекодавця ОСОБА_4 і був нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі за № 3167.

Додатковою угодою до договору позики від 24 грудня 2014 року сторони погодили, що заборгованість за договором позики становить 40 000 дол. США, що еквівалентно 626 468 грн, а також перенесли строк повернення позичальником позики на 03 лютого 2015 року.

Додатковою угодою від 23 лютого 2015 року сторони погодили, що заборгованість за договором позики становить 40 000 дол. США, що еквівалентно 1 114 400 грн, та перенесли строк повернення позичальником позики на 03 квітня 2015 року.

Додатковою угодою від 31 березня 2015 року сторони погодили, що заборгованість за договором позики становить 40 000 дол. США, що еквівалентно 937 600 грн, та перенесли строк повернення позичальником позики на 03 травня 2015 року.

Додатковою угодою від 05 травня 2015 року сторони погодили, що заборгованість за договором позики становить 40 000 дол. США, що еквівалентно 845 280 грн, а також перенесли строк повернення позичальником позики на 03 червня 2015 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 20 листопада 2015 року ОСОБА_5 здійснив продаж предмета іпотеки - квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_7 за ціною 1 235 491 грн.

11 лютого 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу вказаної квартири, відповідно до умов якого продаж здійснено за 1 507 000 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Відповідно до ст. 533 цього ж Кодексу якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів у іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Сторони у договорі позики визначили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті 40 000 доларів США. У додаткових угодах сторони визначили суму зобов`язань у гривні на час укладення цих додаткових угод та змінили строк виконання зобов`язання до 03 червня 2015 року, проте еквівалент зобов`язання в іноземній валюті не змінювався та будь-які додаткові витрати у зв`язку із зміною строку повернення боргу не встановлювалися.

Оскільки за умовами договору позики позичальник мав повернути у гривнях суму позики, яка б у еквіваленті до іноземних валют складала 40 000 доларів США, додатковими угодами до договору позики розмір зобов`язання не збільшувався.

У договорі іпотеки також зазначений грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті 40 000 доларів США.

Відповідно до п. 5.2.9 договору іпотеки задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися шляхом продажу іпотекодержателем від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі - продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» та направлення суми на погашення заборгованості за основним договором.

У п. 2.1 договору іпотеки сторони визначили вартість предмета іпотеки у 982 150 грн, що еквівалентно 65 000 доларів США.

Відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку» якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Так, у заяві-вимозі від 26 червня 2015 року, яка направлена позичальнику, яка є одночасно іпотекодавцем ОСОБА_6 позикодавець ОСОБА_5 зазначив як розмір заборгованості так і те, що у разі незадоволення вимоги про погашення боргу буде діяти згідно з п. 5.2.9 договору іпотеки, в тому числі щодо продажу предмета іпотеки.

Згідно зі ст. 38 Закону України «Про іпотеку» неповідомлення всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти договір купівлі-продажу предмета іпотеки є підставою відповідальності іпотекодержателя перед такими особами за відшкодування завданих збитків, проте зазначені обставини не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Відтак доводи скарги про те, що неналежне повідомлення щодо наміру вчинити договір купівлі-продажу предмету іпотеки є підставою для визнання такого договору недійсним суперечить вимогам Закону України «Про іпотеку».

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про порушення судами норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Так, згідно з ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Ю.Г. Іваненко М.В. Демяносов О.В. Ступак