Справа № 285/708/17
провадження № 2/0285/754/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06.06.2017 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області у складі судді Помогаєва А.В., за участі: секретаря судового засідання Сарган О.А., представника позивача - ОСОБА_1, відповідача - ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів - державний нотаріус ОСОБА_7, про визнання недійсним договору дарування,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вищезазначеним позовом.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 15.09.2015 р. Новоград-Волинським міськрайонний судом у справі № 285/994/15-ц винесено рішення про стягнення 5000 доларів США з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 24.11.2016 р. позивач звернулась до Новоград-Волинського міськрайонного ВДВС з заявою про примусове виконання рішення суду. ОСОБА_6 добровільно рішення суду не виконувала, тому 01.12.2016 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника. 02.02.2017 року позивач дізналась, що 18.11.2016 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 приміщення магазину за адресою: вул. Пушкіна, 3 в м. Новоград-Волинський. Позивач вважає, що даний правочин є фіктивним, оскільки спрямований на уникнення звернення стягнення на майно під час виконання рішення суду про стягнення коштів з ОСОБА_6

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити. Пояснила, що згідно з постановою державного виконавця від 23.05.2017 року ОСОБА_5 повернуто без виконання виконавчі листи про стягнення коштів з ОСОБА_6, у звязку з відсутністю майна у боржника. На момент відчуження приміщення магазину ОСОБА_6 було відомо про наявність рішення суду про стягнення коштів. Договір дарування є фіктивним, оскільки ОСОБА_6 продовжує користуватись магазином. Відповідач ОСОБА_2, є нотаріусом, отже згідно чинного законодавства не має права здійснювати підприємницьку діяльність, у тому числі торгівлю в придбаному магазині. Крім того, вона має намір продати магазин, про що розмістила оголошення в мережі «Інтернет»

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Посилався на те, що 25.02.2013 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 було укладено попередній договір про придбання приміщення магазину, відповідно до якого ОСОБА_2 сплатила аванс в сумі в сумі 75000 грн., а також здійснювала погашення заборгованості ОСОБА_6 перед ПАТ «Украсоцбанк» за кредитним договором. Зобовязання перед банком було забезпечено іпотекою цього магазину. Після погашення кредиту та припинення іпотеки ОСОБА_6 зобовязана була продати магазин ОСОБА_2 за 710000 грн., із зарахуванням в рахунок вартості магазину суми платежів, сплачених ОСОБА_2 на користь банку. Сторони виконали умови попереднього договору, але відчуження магазину оформили договором дарування замість купівлі-продажу, оскільки визнали такий правочин вигідним за ставками оподаткування. Виконавче провадження, на яке посилається позивач, на момент укладання спірного договору не було відкрите, будь-які заборони щодо відчуження приміщення магазину або арешт майна ОСОБА_6 не існували.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечувала, також посилалась на попередній договір від 25.02.2013 року, надала платіжні документи про сплату коштів на користь ПАТ «Украсоцбанк» від імені ОСОБА_6 Зазначила, що за власні кошти повністю погасила заборгованість ОСОБА_6 перед банком, загальний розмір якої перевищує договірну вартість приміщення магазину. Таким чином, набуття права власності не було безоплатним. Фактично договір дарування був удаваним, а не фіктивним, оскільки між сторонами склались реальні правовідносини купівлі-продажу. На теперішній час, у магазині здійснює торгівлю її мати ОСОБА_8, яка є приватним підприємцем. Приміщення їй передано на підставі договору безоплатного користування від 18.11.2016 року. Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 має намір продати приміщення магазину.

Третя особа державний нотаріус ОСОБА_7 у судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

25.02.2013 р. між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено попередній договір з передачею авансових платежів, за умовами якого ОСОБА_6 зобовязалась продати ОСОБА_2 приміщення магазину по вул. Пушкіна, 3 в м. Новоград-Волинський, у термін не пізніше 25.02.2023 р. Сума договору купівлі-продажу має становити 710000 грн., що є еквівалентом 88750 доларів США. В момент укладання договору покупцем сплачено аванс в сумі 75000 грн. Крім того, покупець зобовязалась сплачувати комунальні платежі за магазин та щомісячно сплачувати кредит ОСОБА_6 у ПАТ «Укрсоцбанк», за договорами №287/1-564 від 07.02.2008 року та №287/1-272 від 04.04.2006 року, залишок якого станом на 25.02.2013 року становив 635000 грн. Суми сплачених платежів будуть вважатись додатковими авансовими платежами, які підлягають зарахуванню при остаточному розрахунку за придбане приміщення. Укладений договір посвідчено державним нотаріусом (а.с.70, 71)

Згідно довідки з ПАТ «Укрсоцбанк» № 100-07/1879 від 02.06.2017 р. оплату заборгованості за кредитними договорами №287/1-564 від 07.02.2008 року та №287/1-272 від 04.04.2006 року, починаючи з 21.02.2013 року до повного погашення здійснювала ОСОБА_2 (а.с. 77)

18.11.2016 р. укладено нотаріально посвідчений договір дарування № 1-967 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 Предметом договору є нежитлове приміщення, магазин, по вул. Пушкіна, 3 в м. Новоград-Волинський (а.с. 84, 85)

Згідно ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

За формою та змістом оспорюваний договір дарування відповідає вимогам ст. ст. 719-720 ЦК України.

Обставини, які б перешкоджали укладанню такого договору були відсутні.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Оспорюваний договір дарування є правочином, який укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч. 1- 6 ст. 203 ЦК України.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів, дотримання яких є необхідним для чинності договору.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Позивач посилається на фіктивність спірного договору.

Згідно ч. 1 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні ст. 234 ЦК України Верховний Суд України в постанові від 24.09.2014 року по справі №6-116цс14 зробив висновок, що відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивний правочин це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст. 235 ЦК України).

Такий висновок Верховного Суду України відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

На підставі наданих відповідачами доказів у даній справі судом встановлено намір відповідача ОСОБА_6 здійснити відчуження приміщення магазину та намір відповідача ОСОБА_2 придбати це приміщення, що зафіксовано попереднім договором від 25.02.2013 року. На виконання зазначеного договору ОСОБА_2 сплатила кошти власнику магазина ОСОБА_6 та іпотекодержателю ПАТ «Укрсоцбанк».

За умовами попереднього договору сторони досягли згоди про укладання у майбутньому договору купівлі-продажу. Після повного виконання зобовязань покупцем (як стороною попереднього договору), відповідачі дійшли згоди про відчуження приміщення за договором дарування.

Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Наданими доказами підтверджується, що фактично відчуження приміщення магазину не було безоплатним, як це передбачено умовами договору дарування.

Разом з тим, сторонами не було порушено загальний принцип диспозитивності договірних відносин, а мотиви відчуження майна не впливають на дійсність правочину, якщо сторони дійсно мали намір досягнення правових наслідків, а саме відчуження майна.

Відповідачем ОСОБА_2 суду надано договір безоплатного користування нежитловим приміщенням від 18.11.2016 року, згідно якого приміщення передано у користування її матері ОСОБА_8 (а.с. 72)

З пояснень сторін вбачається, та доданими до клопотання позивача про забезпечення позову доказами підтверджується факт вчинення ОСОБА_2 дій, спрямованих на продаж приміщення магазину шляхом розміщення оголошення у мережі «Інтернет».

Такі обставини спростовують твердження позивача про фіктивність правочину, оскільки саме новий власник розпоряджається придбаним майном від свого імені.

Єдиним фактом, що, на думку позивача, свідчить про фіктивність оспорюваного правочину, є наявність рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду від 15.09.2015 р., яким частково задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6, стягнуто на користь позивача 5000 доларів США. (а.с. 8)

На момент укладання оспорюваного договору дарування, жодних обтяжень на приміщення магазину накладено не було.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження доводів викладених в позовній заяві позивачем не надано.

Фіктивність, як підстава недійсності правочину, в діях відповідачів відсутня.

Підстав для визнання правочину недійсним відповідно до ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України судом не встановлено.

Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що права позивача оспорюваним договором дарування не порушені.

Субєктивний інтерес позивача у збереженні за відповідачем ОСОБА_6 нерухомого майна, як обєкту для можливого звернення стягнення у виконавчому провадженні, підлягає судовому захисту лише у спосіб накладення арешту, як заходу забезпечення позову, в порядку, передбаченому ст. ст. 151-153 ЦПК України, в межах позовного провадження про стягнення коштів.

На стадії виконання рішення суду про стягнення коштів, арешт на наявне майно боржника може бути накладено виконавцем.

На підставі вищевикладеного, суд відмовляє у задоволенні позову.

У даній справі ухвалою суду від 25.04.2017 р. було накладено арешт на приміщення магазину, що є предметом спірного договору.

Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України якщо у задоволенні позову було відмовлено, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову.

У звязку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57- 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Скасувати заходи забезпечення позову, які були накладені ухвалою суду від 25.04.2017 р.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Житомирської області через Новоград-Волинський міськрайонний суд протягом 10 (десяти) днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 (десяти) днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 09.06.2017 року.

Суддя А.В. Помогаєв