Справа № 359/4565/16-ц Головуючий у І інстанції Муранова-Лесів І. В.
Провадження № 22-ц/780/2046/17 Доповідач у 2 інстанції Таргоній Д. О.
Категорія 52 31.05.2017
УХВАЛА

Іменем України

31 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого - судді Таргоній Д.О.,

суддів: Білоконь О.В., Приходька К.П.,

за участі секретаря Дрозда Р.І.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Центр» про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів,

УСТАНОВИЛА:

у травні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом про поновлення її на посаді генерального директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Центр», стягнення з відповідача на її користь заборгованості по заробітній платі за період з червня 2014 року по листопад 2014 року у загальному розмірі 2949 гривень 84 копійки, а також середнього заробітку за період з 05 червня 2014 року по 14 червня 2016 року у розмірі 13250 гривень 56 копійок.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що відповідно до п.1.1 протоколу зборів учасників ТОВ «Сервіс Центр» №327 датованого 28 травня 2014 року загальними зборами постановлено: звільнити її з посади Генерального директора Товариства з 31.05.2014 року. Позивач зазначає, що з протоколу вбачається, що вона підлягає звільненню на підставі поданої заяви, проте вона не писала та не подавала жодних заяв стосовно її звільнення з посади Генерального директора ТОВ «Сервіс-Центр». З відомостей, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадянських формувань, позивач дізналась про те, що зміна керівника ТОВ «Сервіс-Центр» відбулась лише 25.11.2014 року. З урахування викладеного позивач вважає, що її фактичне звільнення відбулось 25.11.2014 рок, тобто з дня внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру, а у період до 25.11.2014 року вона фактично була Генеральним директором ТОВ «Сервіс-Центр», і про вказані обставини позивачу стало відомо лише 18.05.2016 року, коли було отримано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємстві та громадських формувань. Позивач зазначає, що не була ознайомлена з наказом про звільнення, та на день звільнення - 25.11.2014 року з нею не було проведено жодних виплат належних їй при звільненні сум, а остання виплата відбулась 04 червня 2016 року в сумі 491,64грн., тобто заборгованість по заробітній платі з червня 2014 року по листопад 2014 року складає 2949,84грн. (491,64грн. за один місяць). В зв'язку з цим відповідно до ст.117 КЗпП України підприємство має виплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 13250,56грн., виходячи з розрахунку: 491,64грн.+491,64грн.(заробітна плата за квітень-травень 2014)/38 днів (робочі дні в квітні-травні 2014) х 4512 робочих днів (за період з 05.04.2014 по 14.06.2016 року)+13250,56грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивач ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Серед доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що суд першої інстанції не дав відповідної правової оцінки тій обставині, що звільнення ОСОБА_2 відбувалось за відсутності відповідної її заяви, а також що позивача можна вважати звільненою лише з дня реєстрації та внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_2 на підставі рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Центр» була призначена Генеральним директором ТОВ «Сервіс-Центр», що підтверджується протоколом №1 загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Центр» від 21 листопада 2000 року, та фактично виконувала обов'язки генерального директора з 22.11.2000 року на підставі виданого нею наказу по особистому складу №1 від 22 листопада 2000 року (т.1 а.с.52,52).

Згідно з протоколом загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Центр» №37 від 28 травня 2014 року, підписаного, зокрема ОСОБА_2 як учасником товариства, та як генеральним директором «Світ-Сервіс», що є учасником товариства, встановлено, що загальні збори постановили: звільнити з посади Генерального директора Товариства ОСОБА_2 з 31 травня 2014 року; призначити ОСОБА_3 на посаду Генерального директора Товариства з 01 червня 2014 року (т.1 а.с.54).

За змістом вказаного протоколу, по першому питанню слухали: ОСОБА_4, який повідомив про те, що від Генерального директора Товариства ОСОБА_2 надійшла заява про звільнення з посади з 31 травня 2014 року та запропонував учасникам задовольнити заяву Генерального директора Товариства (т.1 а.с.54).

Встановлено, що позивачем, як генеральним директором ТОВ «Сервіс-Центр» був виданий та підписаний наказ №1-К датований 30 травня 2014 року, відповідно до якого ОСОБА_2 наказано звільнити з посади генерального директора з 30.05.2015 р. за власним бажанням, підстава: протокол №37 від 28.05.2014 року (т.1 а.с.55). Наказ погоджено з головним бухгалтером ОСОБА_5

Крім того встановлено, що рішенням Господарського суду м. Києва від 23.11.2015 року у справі №910/25157/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.01.2016 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання загальних зборів та рішення загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Центр» від 28.05.2014 недійсними; скасування протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Центр» №37 від 28.05.2014, що підтверджується постановою Вищого господарського суду України від 29 лютого 2016 року №910/25157/15, яким касаційну скаргу ТОВ «Світ-Сервіс» залишено без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 23.11.2015 та постанову Київського апеляційного суду від 27.01.2016 у справі №910/25157/15- без змін, а також долученими до матеріалів справи рішеннями господарських судів першої та апеляційної інстанції у вказаній господарській справі (т.1 а.с.72-76, 112-129)

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обґрунтованості заявлених вимог.

Колегія суддів апеляційного суду з такими висновками погоджується, виходячи з наступного.

Звертаючись до суду із вимогою про визнання звільнення незаконним, позивач ОСОБА_2 посилалась на відсутність у неї волевиявлення на розірвання трудових правовідносин з відповідачем, яке могло бути підтверджене відповідною заявою про звільнення.

Відповідно до вимог ч.1,2 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Таким чином, ст.38 КЗпП України передбачено право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, за власним бажанням, та обов'язок працівника попередити про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні, а також право залишитися на займаній посаді після закінчення строку попередження про звільнення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відсутність заяви позивача ОСОБА_2 про її звільнення за власним бажанням не спростовує встановленої судом обставини, що позивач реалізувала своє право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк з ТОВ «Сервіс-Центр» за власним бажанням, про що свідчать досліджені в судовому засіданні вищевказані підписані позивачем документи: протокол загальних зборів учасників ТОВ «Сервіс-Центр» №37 від 28.05.2014 року та наказ ТОВ «Сервіс-Центр» №1-К від 30.05.2014 року.

Факт підписання протоколу загальних зборів учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «Сервіс-Центр» №37 від 28 травня 2014 року, а також наказу №1-К від 30 травня 2014 року по ТОВ «Сервіс-Центр» позивачем не оспорюється, що спростовує доводи позивача, що вона не була ознайомлення з наказом про її звільнення.

При цьому суд першої інстанції також вірно встановив, що про звільнення з посади генерального директора ТОВ «Сервіс-Центр» позивачу стало відомо з 2014 року, проте до суду вона звернулась в травні 2016 року, отже з порушенням строків, визначених ст.233 КЗпП України, і підстави для його поновлення відсутні.

Також, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість вимог позивача щодо стягнення заробітної плати за період з червня 2014 року по листопад 2014 року, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується позивачем, що вона отримала заробітну плату за травень 2014 року в сумі 491,64грн. на свій картковий рахунок від ТОВ «Сервіс-Центр» 04.06.2014 року (т.1 а.с.40-41).

Позивачем не було надано належних та допустимих доказів того, що по листопад 2014 року вона фактично виконувала обов'язки генерального директора товариства.

Крім того, колегія суддів апеляційного суду вважає безпідставними посилання позивача на положення ст. ст. 17, 18 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців», якими не врегульовуються трудові правовідносини, а лише встановлюється порядок внесення відомостей до реєстру.

За таких обставин, з огляду на те, що при звільненні позивачки відповідачем було дотримано вимог закону суд першої інстанції прийшов до обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення її позову.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

судді: