У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 лютого 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Євграфової Є.П.,

Карпенко С.О., Мостової Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 15 липня 2009 року він за договором позики передав відповідачу 4 100 доларів США та 30 000 російських рублів, які останній зобов'язувався повернути до 16 липня 2010 року.

Враховуючи, що відповідач кошти не повернув, позивач просив стягнути 100 019,28 грн основного боргу, 3% річних від простроченої суми боргу в сумі 15 529,02 грн, 91 095,02 грн інфляційних втрат та 48 009 грн процентів за користування коштами.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2015 року позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики в сумі 100 019,25 грн, 3% річних від простроченої суми боргу в сумі 15 528,99 грн та 91 094,99 грн інфляційний втрат, всього стягнено 206 643,23 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2015 року рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2015 року в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційних втрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Зменшено розмір стягненої суми з 206 643,23 грн до 115 548,24 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

ОСОБА_4 у касаційній скарзі просить скасувати рішення Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2015 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах його повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду у складі, визначеному цим Законом, та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, у складі, визначеному цим Законом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Судами встановлено, що 15 липня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 у борг 4 100 доларів США та 30 000 грн російських рублів.

Відповідно до п. 2 цього договору повернення зазначеної суми може мати місце за бажанням позичальника протягом вказаного строку рівновеликими частинами, однак останній внесок повинний бути зроблений не пізніше 16 липня 2010 року.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з невиконання ОСОБА_4 зобов'язань за укладеним сторонами договором позики і дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики в сумі 4 100 доларів США та 30 000 російських рублів, що еквівалентно 100 019,25 грн, а також 3% річних від простроченої суми боргу в сумі 15 528,99 грн та 91 094,99 грн інфляційний втрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення інфляційних втрат та ухвалюючи нове про відмову у позові в цій частині, суд апеляційної інстанції, погодився із висновком про переривання строку позовної давності, виходив з того, що ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Оскільки договір позики між сторонами укладений в іноземній валюті, суд першої інстанції помилково застосував до цих правовідносин положення закону, який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні.

Проте повністю з такими висновками судів погодитись не можна.

Як вбачається зі змісту рішення суду першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_4 23 жовтня 2015 року у суді першої інстанції заявив клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ( ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За змістом частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частина третя статті 264 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції встановив, що відповідач у судовому засіданні підтвердив свої намагання повернути позивачу борг і таке суд вважав перериванням перебігу позовної давності.

Проте цей висновок суду першої інстанції є передчасними.

Дії, які свідчать про переривання перебігу позовної давності, повинні бути вчинені особою в межах строку позовної давності. Крім того, для висновку про переривання перебігу позовної давності суд має встановити, які дії і коли вчиняв відповідач, оскільки у розумінні ст. 264 ЦК України саме по собі намагання відповідача повернути борг не перериває перебігу позовної давності.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції, у порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України, на вказані положення закону та обставини справи уваги не звернув та дійшов передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права.

Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на суд апеляційної інстанції покладено обов'язок перевіряти в межах заявлених у суді першої інстанції позовних вимог законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини й усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.

Проте суд апеляційної інстанції, у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України, не врахував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановив обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін у частині стягнення основної суми боргу та 3% річних від простроченої суми.

Так, погоджуючись із висновками суду про відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, суд апеляційної інстанції виходив із доведеності фактів неодноразових звернень позивача з вимогами до відповідача щодо повернення боргу.

Проте відповідно до змісту ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову, а такі обставини апеляційною інстанцією встановлені не були.

За таких обставин колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції та рішення апеляційної інстанції на підставі ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2015 року.

Так як колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку про обґрунтованість касаційної скарги ОСОБА_4 і скасування ухвалених у справі судових рішень, ухвала судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року на підставі ст. 348 ЦПК України підлягає скасуванню.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345, 348 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргуОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 26 жовтня 2015 року, рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 15 грудня 2015 року та ухвалу судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О.Кузнєцов
Судді: Т.Л.Ізмайлова Є.П.Євграфова С.О.Карпенко Г.І.Мостова