АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2017 року колегія суддів Судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Куркіній І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2017 року про повернення позивачу для подання до належного суду позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2017 року повернуто для подання до належного суду позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна.

Не погоджуючись з такою ухвалою суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2017 року скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права. Повертаючи дану заяву позивачу для подання до належного суду з причин її непідсудності Шевченківському районному суду м. Києва, суд першої інстанції не врахував, що ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року, в порядку ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», підсудність позову було визначено саме цьому суду. Зазначила, що положення вищевказаного закону є спеціальними по відношенню до положень глави 1 розділу 3 ЦПК України «Підсудність», а тому мають пріоритетну силу. Посилалася на те, що ухвала Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року, яка набрала законної сили з моменту постановлення, імперативно визначила суд, який повинен розглядати позов ОСОБА_3, а тому, оскільки спори між судами про підсудність не допускаються, Шевченківський районний суд м. Києва помилково повернув позову заяву позивачу для подання до належного суду.

В судове засідання ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 не з»явились, про день та час слухання справи судом повідомлені у встановленому законом порядку, подали до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності апелянта та її представника.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання також не з'явився, про день та час слухання справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку,причину своєї неявки суду не повідомив, а тому, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у його відсутність.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09 березня 2017 року представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_6 направила до Апеляційного суду м. Києва матеріали позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна, для визначення місцевого загального суду міста Києва для первинного звернення з даною позовною заявою, у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя судами Автономної Республіки Крим, за місцем проживання відповідача ОСОБА_5.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року, з метою первинного звернення до суду, підсудність цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна визначено Шевченківському районному суду міста Києва.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2017 року, за результатами вивчення матеріалів позову ОСОБА_3, дану позовну заяву повернуто позивачу для подання до належного суду.

Постановляючи дану ухвалу, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 114, 115 ЦПК України, зазначаючи, що між сторонами існує спір з приводу нерухомого майна, яке розташоване в Бориспільському районі Київської області, а тому, виходячи із закріпленого в ст. 114 ЦПК України принципу виключної підсудності, даний позов повинен розглядатися судом за місцезнаходженням цього майна, а не Шевченківським районним судом м. Києва.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції в повній мірі відповідає вимогам закону та матеріалам справи, з наступних підстав.

Так, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Згідно ст. 107 ЦПК України, усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами.

Порядок та основні критерії визначення підсудності справ за спорами, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, визначені главою 1 розділу 3 ЦПК України.

Так, за правилом ст. 114 ЦПК України, позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

З матеріалів справи вбачається, що вимоги ОСОБА_3 стосуються визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділу нерухомого майна, що розташоване в Бориспільському районі Київської області, тобто, встановлене в статті 114 ЦПК України правило щодо виключної підсудності розповсюджує свою дію на вказані правовідносини.

З сукупного аналізу положень глави 2 розділу 3 ЦПК України вбачається, що після передачі судді матеріалів позовної заяви, суддя вчиняє визначену даним Кодексом сукупність процесуальних дій, пов'язаних із підготовкою до відкриття провадження у справі та призначення її до розгляду.

Положення статті 121 цієї глави ЦПК України наділяють суд правом, у разі встановлення в ході вивчення матеріалів позовної заяви факту непідсудності спору даному суду, повернути заяву позивачу.

З урахуванням викладеного, оскільки після надходження матеріалів позовної заяви ОСОБА_3 до Шевченківського районного суду м. Києва на підставі ухвали Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року та передачі їх судді для вивчення було встановлено, що за правилом ст. 114 ЦПК України даний позов не може розглядатися Шевченківським районним судом м. Києва, так як доданими до позову документами, вивченими суддею, підтверджувалося місцезнаходження спірного нерухомого майна в Бориспільському районі Київської області, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував положення ст. ст. 114, 115, 121 ЦПК України та правильно повернув позовну заяву ОСОБА_3, одночасно роз'яснивши їй право на пред'явлення позову до належного суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвала суду першої інстанції суперечить ухвалі Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року, якою визначено підсудність даного позову Шевченківському районному суду м. Києва, колегія судді вважає безпідставними і відхиляє, виходячи з наступного.

Так, з матеріалів справи вбачається, що Апеляційним судом м. Києва, в порядку ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», з метою первинного звернення до суду, було визначено підсудність позову ОСОБА_3 Шевченківському районному суду м. Києва та ухвалено передати матеріали позовної заяви до цього суду.

На виконання ухвали Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року Шевченківським районним судом м. Києва було прийнято вказані матеріали, проведено їх реєстрацію в автоматизованій системі документообігу суду та передано судді для виконання дій, пов'язаних із відкриттям провадження у справі та призначенням її до розгляду.

При цьому, положеннями ст. 121 ЦПК України, яка визначає коло процесуальних дій, що вчиняє суддя після отримання матеріалів позовної заяви, встановлено, що суддя повертає позовну заяву у випадку її непідсудності цьому суду.

Таким чином, суд першої інстанції, який був визначений Апеляційним судом міста Києва, як суд для первинного звернення з позовною заявою, вказану заяву прийняв та приступив до вчинення дій, пов'язаних із вирішенням питання про відкриття провадження у справі, та, виявивши в ході виконання таких дій факт непідсудності позову Шевченківському районному суду м. Києва, обґрунтовано застосував положення ст. ст.115, 121 ЦПК України, а тому доводи апеляційної скарги щодо суперечливості висновку суду першої інстанції позиції суду апеляційної інстанції є безпідставними.

Посилання апеляційної інстанції на те, що положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є спеціальними по відношенню до положень глави 1 розділу 3 ЦПК України «Підсудність», а тому мають пріоритетну силу, колегія суддів відхиляє, з наступних підстав.

Стаття 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначила мету прийняття вказаного Закону, а саме: визначення статусу та встановлення особливого правового режиму на території, тимчасово окупованій внаслідок збройної агресії Російської Федерації, визначення особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб.

Таким чином, вказаний Закон встановив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах особливого правового режиму тимчасово окупованої операції.

В частині, що стосується діяльності судової системи України, даний Закон встановив особливості визначення підсудності деяких судових справ, проте вказані особливості законодавець тісно пов'язав з положеннями діючого ЦПК України.

Зокрема, визначено, що в порядку ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Апеляційний суд м. Києва визначає підсудність не будь-якого позову, а того, який за загальним правилом територіально підсудний місцевому загальному суду, розташованому на території Автономної Республіки Крим чи міста Севастополя.

Таким чином, вищезазначений Закон встановлює не пріоритетні вимоги до визначення підсудності цивільних справ, а уточнюючі вимоги для правильного застосування положень глави 1 розділу 3 ЦПК України «Підсудність», з метою забезпечення доступу до правосуддя під час дії особливого правового режиму на території, тимчасово окупованій внаслідок збройної агресії Російської Федерації.

При цьому, положення даного Закону підлягають застосуванню з неухильним врахуванням їх взаємозв'язку з нормами ЦПК України, з метою недопущення розгляду справи неналежним судом, а тому, твердження апелянта про те, що даний нормативно - правовий акт встановив спеціальні пріоритетні вимоги до визначення підсудності справ є помилковими.

Інші доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції також не спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2017 року є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому підстави для задоволення апеляційної представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 31 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: