Ухвала іменем україни
17 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ізмайлової Т.Л.,

суддів: Євтушенко О.І., Євграфової Є.П.,

КадєтовоїО.В., Карпенко С.О.,

за участю представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовомОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа - державний нотаріус Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцова Анастасія Ігорівна, про визнання договору дарування Ѕ частини будівлі магазину недійсним,

за касаційною скаргою ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_7, на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня

2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - державний нотаріус Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцова А.І., про визнання договору дарування Ѕ частини будівлі магазину недійсним.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що у 2008 році він домовився з відповідачем ОСОБА_5, який є його рідним братом, на майбутнє про те, що він подарує братові Ѕ частини будівлі магазину по АДРЕСА_1, а брат йому в свою чергу подарує Ѕ частини будівлі магазину по АДРЕСА_2. Укладення угоди викликане гарними стосунками між ними та веденням спільної господарської діяльності.

24 жовтня 2008 року на виконання домовленостей ОСОБА_5 видав нотаріально посвідчену довіреність на ім'я його доньки - ОСОБА_8, з правом бути його повноправним представником в усіх державних та недержавних органах та установах стосовно належного йому нерухомого майна, яка 29 жовтня 2008 року звернулася від імені його брата до КП «Дніпропетровське МЕТІ» Дніпропетровської обласної ради з метою отримання витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для дарування 1/2 частини будівлі магазину по АДРЕСА_2.

09 грудня 2008 року на виконання домовленостей між ними був укладений договір дарування 1/2 частини будівлі магазину літ. А-2 по АДРЕСА_1, який був нотаріально посвідчений та зареєстрований у КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради.

26 грудня 2008 року його донька отримала у КП «ДМБТІ» Дніпропетровської обласної ради витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно за № 21425139 для дарування йому 1/2 частини будівлі магазину по АДРЕСА_2.

Однак всупереч його сподіванням до березня 2011 року відповідач так і не здійснив дарування 1/2 частини належної йому будівлі магазину по АДРЕСА_2.

Позивач зазначає, що ОСОБА_5 ввів його в оману щодо дійсності своїх намірів, адже якщо б він заздалегідь знав про те, що відповідач не збирається укладати на його користь договір дарування частки іншого магазину, розташованого по АДРЕСА_2, то він не укладав би договору дарування частини магазину по АДРЕСА_1 на користь відповідача, він не мав наміру вчиняти безоплатне дарування відповідачу належної йому частини будівлі магазину, а тому просив суд визнати договір дарування Ѕ частини будівлі магазину недійсним та визнати за ним право власності на зазначену частину магазину.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від

18 січня 2016 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсним договір дарування Ѕ частини будівлі магазину літ. А-2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, який укладено 09 грудня

2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори КравцовоюА.І. та зареєстрований в реєстрі за № 10-4153. Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частини будівлі магазину літ. А-2, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі судові рішення не відповідають.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони у справі є рідними братами, які з 1991 року ведуть спільну комерційну справу, пов'язану з торгівлею запасними частинами для автотранспортних засобів.

09 грудня 2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, за умовами якого позивач передав у власність, а відповідач прийняв у власність належну дарувальникові на праві приватної власності Ѕ частини будівлі магазину літ. А-2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, безоплатно, посвідчений державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Кравцовою А.І. та зареєстрований в реєстрі № 10-4153.

16 вересня 2009 року право власності на частину будівлі магазину літ. А-2, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, було зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі спірного договору дарування.

Як вбачаться із матеріалів справи, довіреністю від 24 жовтня 2008 року ОСОБА_5 уповноважив доньку позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_8 - бути його повноважним представником в усіх органах та установах стосовно питань, пов'язаних із нерухомим майном, у тому числі і тих, які пов'язані із реєстраційними діями.

Із пам'ятки замовлення на інвентаризацію від 29 жовтня 2008 року, повідомлення від 07 листопада 2008 року №/46814, повідомлення від 10 грудня 2008 року №В/47649, повідомлення від 18 грудня 2008 року №В/47851 КП «ДМБТІ» вбачається, що ОСОБА_8, діючи від імені ОСОБА_5, вчиняла підготовчі дії з метою укладення договору дарування частини будівлі магазину по АДРЕСА_2.

В письмовій угоді, яка ОСОБА_5 була надіслана ОСОБА_3, відповідач у п. 2 письмової угоди зазначає умову про те, що ОСОБА_3 не претендує на 1/2 частини будівлі магазину по АДРЕСА_2, що на праві власності належить ОСОБА_5 і яку він усно обіцяв переписати на ОСОБА_3

Судом також встановлено, що хоча право власності на 1/2 частини будівлі магазину по АДРЕСА_1 за оспорюваним договором дарування було зареєстроване за відповідачем, проте останній фактично вказаною будівлею або її частиною не користується, підприємницьку діяльність за зазначеною адресою фактично не здійснює, фактичної передачі будинку або його частини, згідно з умовами договору дарування (зокрема передачі ключів) не відбулося. Доказів того, що ОСОБА_5 після укладання оспорюваного договору дарування почав здійснювати утримування та обслуговування спірної будівлі або її повної частини (сплачувати земельний податок, оплачувати комунальні послуги тощо) в судове засідання надано не було.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування тощо.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із урахуванням відсутності у ОСОБА_3 під час укладання договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого ОСОБА_5 й передачу майна за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, що є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Проте з висновками судів погодитися не можна з таких підстав.

З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до ст. ст. 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

На порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України суд не перевірив у достатньому обсязі доводів сторін, не визначився із характером спірних правовідносин, не дав їм оцінки та не вирішив, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Крім того, суди не визначили підстави наявності чи відсутності помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування.

З'ясування цих обставин має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув і помилково залишив рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

ГоловуючийТ.Л. Ізмайлова
Судді:О.І. Євтушенко Є.П. Євграфова О.В. Кадєтова С.О. Карпенко