У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справу в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитними договорами за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що 17 травня 2006 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 укладено генеральну кредитну угоду, в рамках якої: 1 червня 2007 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом 279 900 доларів США зі сплатою 12 % річних за користування кредитом на строк до 2 червня 2017 року; 14 травня 2008 року укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачем отримано кредит у формі відновлювальної кредитної лінії у розмірі 140 тис. доларів США зі сплатою 14,5 % річних за користування кредитом на строк до 14 травня 2018 року.

Також сторонами кредитних договорів укладалися додаткові угоди від 14 січня 2009 року, від 30 квітня 2009 року, від 31 травня 2010 року, від 18 листопада 2010 року та від 14 листопада 2011 року, якими змінювались деякі умови договору, процентна ставка, графік погашення кредиту та дата погашення кредиту. За змістом Генеральної угоди та укладених в її межах кредитних договорів виконання зобов'язань за кожним з договорів проводиться окремо на умовах та у строк, що ними визначаються.

З метою забезпечення виконання зазначених кредитних зобов'язань 18 листопада 2010 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки.

Свої зобов'язання відповідачі належним чином не виконували,, на вимоги не реагували, у зв'язку з чим станом на 13 серпня 2013 року утворилася кредитна заборгованість у розмірі 373 951 долар 91 цент США, що є еквівалентом 2 988 997 грн 62 коп.

Ураховуючи викладене, ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», уточнивши позовні вимоги, просило суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку на його користь заборгованість за кредитними договорами станом на 3 лютого 2014 року у розмірі 380 896 доларів 96 центів США, з яких: за кредитним договором від 1 червня 2007 року заборгованість за кредитом - 218 934 долари 41 цент США, прострочена заборгованість за кредитом - 17 100 доларів США, прострочена заборгованість за процентами - 12 228 доларів 17 центів США, пеня за погашення кредиту - 979 доларів 78 центів США, пеня за погашення процентів - 1 381 долар 36 центів США; за кредитним договором від 14 травня 2008 року заборгованість за кредитом - 91 500 доларів 42 центи США, прострочена заборгованість за кредитом - 20 тис. доларів США, прострочена заборгованість за процентами - 16 413 доларів 27 центів США, пеня за погашення кредиту - 1 318 доларів 10 центів США, пеня за погашення процентів - 1 041 долар 45 центів США; та судові витрати в розмірі 3 441 грн.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 16 грудня 2015 року, з урахуванням виправленої описки згідно з ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 8 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року, позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за генеральною угодою від 17 травня 2006 року та укладеними в її рамках кредитних договорів у загальній сумі 380 896 доларів 96 центів США. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 порушив взяті на себе кредитні зобов'язання і має заборгованість, яка підлягає стягненню. Разом з тим у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники.

Апеляційний суд погодився з такими висновками суду першої інстанції, зазначивши також про те, що 14 листопада 2011 року укладено додаткові договори до договорів поруки, якими підтверджено обізнаність та згоду ОСОБА_5 з додатковими угодами до кредитних договорів. Крім того, позивач звернувся з позовом до поручителя в межах шестимісячного строку з моменту, коли позичальник перестав виконувати зобов'язання щодо погашення заборгованості за кредитними договорами, тому порука не припинена.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до положень ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається в апеляційному суді за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Зміст ухвали суду апеляційної інстанції передбачено в ст. 315 ЦПК України, в якій, зокрема, зазначаються: узагальнені доводи та заперечення осіб, які беруть участь у справі; встановлені судом першої інстанції обставини; мотиви, з яких апеляційний суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався; у разі відхилення апеляційної скарги зазначаються мотиви її відхилення.

Таким вимогам закону судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом установлено, що 17 травня 2006 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 укладено генеральну кредитну угоду, в рамках якої: 1 червня 2007 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом 279 900 доларів США зі сплатою 12 % річних за користування кредитом на строк до 2 червня 2017 року; 14 травня 2008 року укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачем отримано кредит у формі відновлювальної кредитної лінії у розмірі 140 тис. доларів США зі сплатою 14,5 % річних за користування кредитом на строк до 14 травня 2018 року.

Також сторонами кредитних договорів укладалися додаткові угоди від 14 січня 2009 року, від 30 квітня 2009 року, від 31 травня 2010 року, від 18 листопада 2010 року, від 14 листопада 2011 року, якими змінювались деякі умови договору, процентна ставка, графік погашення кредиту та дата погашення кредиту.

З метою забезпечення виконання вказаних кредитних зобов'язань 18 листопада 2010 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір поруки.

Свої зобов'язання відповідачі належним чином не виконували, на вимоги банку не реагували, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України).

За нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Так, апеляційний суд обґрунтовано визначив, що мало місце порушення відповідачем умов кредитного договору, що полягало у невиконанні договірних зобов'язань у визначений договором строк.

Разом з тим у абз. 2, 3 п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення» судам роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192, ч. 3 ст. 533 ЦК України; Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

Проте апеляційний суд не звернув уваги на те, що пеню визначено, обчислено й стягнуто судом у доларах США.

Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з чч. 1, 3 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України.

Отже, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні. При цьому саме у гривні вони повинні обчислюватись на момент прострочення зобов'язання, а не визначенням гривневого еквіваленту на час ухвалення рішення.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57, 60 ЦПК України.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте у судовому рішенні відсутнє посилання апеляційного суду на наявність доказів щодо встановлення кредитної заборгованості у розмірі 380 896 доларів 96 центів США та їх оцінка у силу ст. 212 ЦПК України.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України, яка також покладає і на суд певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Частинами 1, 2 ст. 133 ЦПК України передбачено, що особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів.

Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи.

За змістом положень ст. ст. 143, 144 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі і експертиза призначається ухвалою суду.

Разом із тим суд апеляційної інстанції на вказані положення закону уваги не звернув і не вирішив заявлене представником ОСОБА_5 клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, що мотивовано наявністю підозри щодо достовірності копій додаткових договорів до договорів поруки, що укладені 14 листопада 2011 року, оскільки таких ОСОБА_5 не підписувала, про що вона заявляла і в суді першої інстанції (ч. 2 ст. 303 ЦПК України).

Також у ч. 4 ст. 559 ЦК Українизазначено, щопорука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до чч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки у розумінні ст. 251 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Судом установлено, що 9 листопада2012 року ПАТ КБ «РайффайзенБанк Аваль» направив на адресу боржника та поручителя вимогу про погашення кредитноїзаборгованості в 30-денний строк.

Отже, пред'явивши вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК Українизмінив строк виконання основного зобов'язання й протягом шести місяців, починаючи від цієї дати був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя.

Таким чином, якщо кредитор на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, то передбачений ч. 4 ст. 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 22 червня 2016 року № 6-368цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212 - 214, 303, 315 ЦПК Українина зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи, належним чином не дослідив і не оцінив доводи сторін та дійшов передчасного висновку про залишення без змін рішення суду першої інстанції, який не відповідає фактичним обставинам справи та доказам.

За таких обставин ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 27 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик