Справа № 200/4459/17
Провадження № 2/200/2393/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

"11" травня 2017 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Санжаровської Я.В.

позивача: ОСОБА_1

представник позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про відібрання та повернення дитини матері, надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон, -

В С Т А Н О В И В:

16 березня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання незаконним утримання дитини на території України, зобов'язання забезпечити передачу дитини матері та повернення дитини до Російської Федерації.

В обґрунтування позову зазначила, що 25 січня 2008 року між нею, громадянкою Російської Федерації та відповідачем ОСОБА_3, громадянином України, було укладено шлюб. На підставі рішення мирового судді судової ділянки № 175 району Митино м. Москви від 03.04.2015 року шлюб припинений. В цьому шлюбі 13.08.2009 року в м. Москва народився син ОСОБА_7, який з 29 квітня 2010 року зареєстрований у АДРЕСА_3 З дня народження і до переміщення до України дитина постійно проживала за адресою АДРЕСА_1. 05 травня 2013 року позивачка надала згоду на періодичні виїзди свого неповнолітнього сина ОСОБА_7 до України у супроводі батька ОСОБА_3 за умови повернення його до РФ строком з 15.05.2013 до 01.12.2013. Дана згода мала обмеження щодо усиновлення чи затримки ОСОБА_7 за кордоном РФ, в тому числі в Україні. 05 червня 2013 року ОСОБА_7 у супроводі ОСОБА_3 виїхав до України, після чого до РФ не повертався. Всі спроби позивачки спілкування з сином були марні. В березні 2015 року ОСОБА_3 виїхав до США, де знаходиться і зараз. Син позивачки, ОСОБА_7 проживає разом з батьками ОСОБА_3 - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_4, навчається у середній школі № 25, 1-А клас, що розташована за адресою м. Дніпро, вул. Бориса Кротова, 19. Позивачка неодноразово зверталась до осіб, які утримують дитину, в телефонному режимі та особисто щодо повернення дитини, але останні відмовлялись та чинили силовий спротив. З боку вчителів також чинились перешкоди щодо надання матері доступу до дитини. У лютому 2017 року ініційовано звернення до Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, працівниками якого були призначені зустрічі з психологом, на яких мали бути присутні дитина, мати та баба з дідом. Однак дитину на такі зустрічі не доставляли, мотивуючи це перебуванням дитини на лікуванні в іншій області. 01 лютого 2017 року позивачка звернулась до школи, де навчається дитина, з наміром повернути сина до Російської Федерації, для належного оформлення документів були надані гарантійні листи про переведення до середньої загальноосвітньої школи м. Москви. Після оформлення документів керівництвом КЗО «СЗШ № 25» були передані позивачу особова справа та медична картка ОСОБА_7 Однак приїхала баба та дід і силою забрали його. Дитина перебуває у складному психічному стані, з боку баби та діда проводиться «зомбування» відносно матері, тривалий час дитина взагалі вважала мати померлою. Однак після нетривалих зустрічей дитина почала спілкуватися з матір'ю, йде на контакт, обіймає, що вказує на бажання дитини бути з матір'ю. Позивачка не позбавлена батьківських прав, баба та дід не є законними опікунами, тому вчинення ними перешкоду у спілкуванні позивачки з сином суперечить законодавству України та Принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року. В інтересах дитини проживати саме з позивачкою, яка має офіційне працевлаштування, легальні стабільні доходи, має власну трикімнатну квартиру загальною площею 72,8 кв.м. з сучасним ремонтом та обладнанням, може в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості. Спиртними напоями позивачка не зловживає, не палить, за місцем роботи і проживання характеризується позитивно.

На підставі викладеного, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, позивач просила суд відібрати у ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та інших осіб, яким може бути передана дитина, дитину - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та повернути матері - ОСОБА_1, громадянці Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса реєстрації: Російська Федерація, АДРЕСА_2 за місцем проживання за адресою Російська Федерація, АДРЕСА_2. Надати дозвіл ОСОБА_1, громадянці Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса реєстрації: Російська Федерація, АДРЕСА_2 , без супроводу батька дитини - ОСОБА_3, громадянами України, ІПН НОМЕР_1, адреса реєстрації: Дніпропетровська область, АДРЕСА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, перетнути кордон України разом з дитиною ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, з метою виїзду до Російської Федерації. Стягнути на користь позивача судові витрати.

В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві.

Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про явку в судове засідання були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, повідомлений про дату та час розгляду справи належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутність.

Суд, дослідивши надані докази, прийшов до наступного висновку.

Право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів закріплено безпосередньо у Конституції України (ст. 55), Цивільному кодексі України (ст. 16), Цивільному процесуальному кодексу України (ст.3).

Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.

Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, який припинений 06.05.2015 року на підставі рішення мирового судді судової ділянки № 175 району Митино м. Москви від 03.04.2015 року , що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 виданого Митинським відділом ЗАГС Управління ЗАГС м. Москви.

22 січня 1993 року Державою Україна була підписана Конвенція «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах», яка набрала чинності 19.05.1994 року, та відповідно до ст.13 якої визначено, що документи, що на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення. Документи, що на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Від шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мають малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія НОМЕР_3.

Згідно картки обліку № 300411419 ГБУ «МФЦ міста Москви» МФЦ району Митино, ОСОБА_7 зареєстрований за адресою АДРЕСА_5 з 29.04.2010 року. Власником квартири є ОСОБА_1, ОСОБА_8.

05 травня 2013 року ОСОБА_1 надала згоду на періодичні виїзди свого неповнолітнього сина ОСОБА_7 до України у супроводі батька ОСОБА_3 за умови повернення його до РФ строком з 15.05.2013 до 01.12.2013. Дана згода мала обмеження щодо усиновлення чи затримки ОСОБА_7 за кордоном РФ, в тому числі в Україні (а.с. 14).

Згідно висновку спеціаліста судово-медичного експерта № 3347 від 14.08.2013 року, у ОСОБА_1 виявлені тілесні ушкодження у вигляді численних синців, саден та внутрішньо-шкіряних крововиливів на обличчі, тулубі та кінцівках, що спричинені від дії тупого твердого предмету, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що мають незначні скороминущі наслідки. Зі слів ОСОБА_1 «13.08.13г моя свекровь, свекр, муж и его брат сзади подошли и схватили меня за волосы и несколько раз ударили меня головою о бетонную поверхность, от этого я упала, также каким-то предметом ударила меня по голове и левой молочной железы, потом схватили меня за руки и выволокли за ворота, потом начали бить руками и ногами по всем частям тела, при этом я неоднократно падала» (а.с. 21-22).

В матеріалах справи наявні фотокартки, які свідчать про проживання дитини ОСОБА_7 та позивачки однією родиною.

Згідно (мовою оригіналу) «Заключения отдела социальной защиты населения района Митино, осуществляющего функции органа опеки, попечительства и патронажа «Об определении места жительства ребенка» від 29.11.2016 року, «считает целесообразным определить место жительство несовершеннолетнего ОСОБА_9 с матерью ОСОБА_10» (а.с. 68).

Згідно листа начальника управління освіти департаменту гуманітарної політики Дніпропетровської міської ради ОСОБА_11 від 29.03.2017 року, станом на 28.03.2017 року ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, навчається в 1-А класі Комунального закладу освіти «Середня загальноосвітня школа № 58» Дніпровської міської ради.

Відповідно до особової справи № Б/412 учня ОСОБА_3 останній 1 вересня 2016 року зарахований до 1 класу КЗО «Середня загальноосвітня школа № 25» м. Дніпра. Вибув 1 лютого 2017 року до Росії м. Москва, школа № 1747 за місцем проживання (а.с. 72).

Згідно висновку Шевченківської районної у місті Дніпрі ради як органу опіки та піклування від 10.05.2017 року № 13/15-143, спеціалістами управління-служби у справах дітей 28.04.2017 року було здійснено вихід за адресою: АДРЕСА_6, за місцем мешкання дитини ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_4. Під час відвідування двері ніхто не відчинив, потрапити на подвір'я приватного будинку не стало можливим. Зі слів сусіда, за даною адресою ніхто не проживає з січня 2017 року. В поштову скриньку залишено запрошення на засідання комісії вищевказаним особам. На засідання комісії відповідачі не з'явилися. Згідно інформації ЗСШ № 58 від 05.05.2017 року, дитина ОСОБА_7 навчається у школі в 1-му класі, форма навчання - дистанційна. Оформлення до школи здійснював батько хлопчика. Домашня адреса проживання вказана батьком: АДРЕСА_6. Третя особа вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно листа Головного центра обробки інформації Державної прикордонної служби України від 06.04.2017 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_8, виїхав з України 17.02.2015 року. Інформація про зворотне перетинання кордону вказаною особою відсутня.

Аналізуючи наведені, а також інші докази, наявні в матеріалах справи, зокрема лист-відповідь Шевченківського відділення поліції Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 14.03.2017 року на заяву ОСОБА_1 щодо незаконного утримання дитини (а.с.70), лист начальника управління-служби у справах дітей Шевченківської у м. Дніпрі ради від 03.02.2017 року (а.с. 69), суд прийшов до висновку, що факт самочинного відібрання у матері відповідачами дитини без згоди позивачки, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні.

У ст. ст. 3, 6 Конвенції "Про права дитини" (20 листопада 1989 року), ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991 року, зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 9 Конвенції про права дитини встановлено, що дитина не повинна розлучатись з батьками всупереч їх волі, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначать відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Згідно принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, до якої приєдналась і Україна, що у відповідності до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, дитина не повинна, крім випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, то спір між ними відповідно до ст. 161 СК України, може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.

Згідно зі ст.162 СК України, якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її до попереднього місця проживання.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості позовних вимог, суд бере до уваги, що згідно з частиною 2 ст. 161 СК України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Поряд з цим, ОСОБА_1 має постійне офіційне місце роботи в ТОВ «Паритет М» (м. Москва) на посаді начальника відділу продаж та постійний рівень доходу, за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря-нарколога та психіатра не перебуває (а.с. 80, 85, 88, 89).

Згідно акту обстеження квартири від 29.11.2016 року, складеного спеціалістами відділу соціального захисту населення району ОСОБА_12 ОСОБА_13, у вказаній квартирі створені добрі умови для проживання дитини. Для проживання дитини ОСОБА_7 відведена окрема кімната площею 18,0 кв.м. (а.с. 78).

Згідно довідки-підтвердження від 24.10.2016 року державного бюджетного загальноосвітнього закладу м. Москви «Школа № 1747», ОСОБА_7 буде зарахований в 1-д клас 2016-2017 навчального року до вказаного закладу (а.с. 90).

Таким чином, судом встановлено, що позивачка працює, має постійний та достатній рівень матеріального доходу, є власником квартири, в якій проживає разом з повнолітнім сином. Зазначені обставини свідчать, що мати здатна створити всі необхідні умови для відпочинку, навчання, належного розумового та психічного розвитку дитини.

Відповідач ОСОБА_3 - батько дитини - не проживає на території України тривалий час, а отже, не має змоги забезпечити нормальні умови для життя, начання та розвитку свого сина ОСОБА_7.

Суд також зазначає, що Сімейний Кодекс України не передбачає при наявності матері та батька, які не були позбавлені прав батьківства, прав баби та діда на опікунство над дитиною.

З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не встановлено жодної виключної обставини для розлучення дитини з матір'ю, згідно принципів Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року.

У судовому засіданні також достовірно встановлено, що позивач протягом тривалого часу не спілкувалася з дитиною в достатній та повній мірі, з причин створення їй перешкод у спілкуванні з сином відповідачем шляхом вивезення дитини до України та неповернення її в термін, вказаний у Згоді від 05.05.2013 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачі вчинили протиправні дії, свавільно змінили місце проживання 7-річної дитини без згоди її матері, позивачки по справі, чим порушили права дитини в частині місця її проживання, а тому суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги в частині відібрання у відповідачів малолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та передати матері - позивачці по справі, з одночасним наданням дозволу перетнути кордон України разом з дитиною з метою виїзду до Російської Федерації, оскільки саме там проживає мати та там встановлено попереднє місце проживання дитини.

З огляду на викладене, враховуючи вимоги ч. 1 ст. 367 ЦПК України, згідно яких суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_14 в частині відібрання дитини є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині щодо відібрання дитини у інших осіб, яким може бути передана дитина, оскільки відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215 - 217 ЦПК. З метою запобігання виникненню неясності при виконанні рішення у його резолютивній частині зазначається точне та повне найменування юридичної особи, прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, відносно яких суд вирішив питання. Суд не має права вирішувати питання про права та обов'язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду (пункт 4 частини першої статті 311, пункт 4 частини першої статті 338 ЦПК). Формулювання «інших осіб яким може бути передана дитина» цим вимогам закону не відповідає, тому у задоволенні позовних вимог в цій частині має бути відмовлено.

Витрати, понесені позивачем при зверненні до суду, мають бути компенсовані їй відповідачами, на підставі ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 59, 60, 88, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 224, 294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Управління-служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради про відібрання та повернення дитини матері, надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон - задовольнити частково.

Відібрати у ОСОБА_3, громадянина України, ІПН НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, адреса реєстрації: Дніпропетровська область, АДРЕСА_6, ОСОБА_4, громадянина України, адреса проживання: АДРЕСА_7, ОСОБА_5, громадянки України, адреса проживання: АДРЕСА_7, дитину - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 та повернути матері - ОСОБА_1, громадянці Російської Федерації, ІНФОРМАЦІЯ_3, адреса реєстрації: Російська Федерація, АДРЕСА_2, з якою дитина проживала, за адресою Російська Федерація, АДРЕСА_2.

Надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітньому ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянину Російської Федерації, без згоди батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянина України, ІПН НОМЕР_1, адреса реєстрації: Дніпропетровська область, АДРЕСА_4, в супроводі матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, громадянки Російської Федерації, адреса реєстрації: Російська Федерація, АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 320 грн. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, на користь держави судовий збір у розмірі 213,33 грн. з кожного.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України рішення в частині відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала, допустити о негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня проголошення рішення через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий-суддя: Е.В. Женеску