Справа № 630/182/17
У Х В А Л А

Іменем України

01 червня 2017 року м. Люботин

Суддя Люботинського міського суду Харківської області Дем`яненко І.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третьої особи Органу опіки і піклування Люботинської міської ради харківської області про повернення дитини,

встановив:

ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2, третьої особи Органу опіки і піклування Люботинської міської ради Харківської області про повернення дитини

Позивач просить повернути його малолітнього сина ОСОБА_3 2007 року за встановленим місцем проживання ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вирішення спору стосується інтересів малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_3 23 березня 2017 року 0 00.21 год. перетнув державний кордон України на пункті пропуску Гоптівка на автомобілі НОМЕР_1.

Батьком надана згода на виїзд дитини у супроводі матері ОСОБА_2 на період з 25 березня 2017 року по 01 квітня 2017 року. Станом на теперішній час дитина батьку не повернута, її місце знаходження невідоме.

Від позивача надійшло клопотання про забезпечення позову, шляхом заборони перетинання державного кордону України неповнолітнім ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, в напрямку - виїзд з України, у будь-чиєму супроводі.

Відповідно до ч. 1 ст. 151 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову.

Підставою забезпечення позову є обґрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Цивільний процесуальний закон не зобов'язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації при якій може бути утруднено виконання рішення при задоволенні позову.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав та законних інтересів. При цьому ухвалою про забезпечення позову не може вирішуватися спір по суті.

Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються нормами Сімейного кодексу України, зокрема статтями 151, 153, 157,159, якими передбачено, що мати та батько мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, із ким проживає дитина, не має права перешкоджати іншому спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні.

Стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 покладає на держави зобовязання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і неповерненням дітей із-за кордону.

З 01.09.2006 для України набула чинності Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 (Гаазька Конвенція), яка є складовою її правової системи згідно зі статтею 9 Конституції України.

У Гаазькій Конвенції визначено поняття «незаконне переміщення» або «утримування дитини». Згідно зі ст. 3 Конвенції переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до її переміщення або утримування, при умові, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно чи індивідуально, або могли б здійснюватися, якби не переміщення (утримування).

Таким чином, в разі задоволення позовних вимог в даній справі та враховуючи, що дитина знаходиться за межами держави Україна, це ускладнить не лише виконання такого рішення шляхом реалізації прав одного з батьків, а призведе до порушення чинних для України норм Гаазької Конвенції.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість припущення заявника щодо можливого ускладнення або унеможливлення виконання судового рішення, якщо суд прийде до висновку про задоволення позовних вимог, вразі вивезення дитини за кордон, тому вбачається реальна необхідність у вжитті заходів забезпечення позову.

Згідно положень ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, шляхом заборони вчиняти певні дії (п. 2).

За таких обставин суд приходить до висновку, що саме такий обраний заявником та передбачений законодавством вид забезпечення позову в достатній та необхідній мірі може забезпечити охорону законних інтересів позивача протягом судового розгляду заявлених позовних вимог до вирішення справи по суті. При цьому, обставин передбачених ч. 4-9 ст. 152 ЦПК України, які б перешкоджали застосування такого виду забезпечення позову судом не встановлено.

Поряд з цим, суд звертає увагу на те, що заявником при визначенні виду забезпечення позову щодо недопущення перетинання дитиною державного кордону України зазначається субєкт можливого вчинення таких дій - мати дитини. Однак, дії щодо супроводу дитини через державний кордон можуть бути вчинені й іншими особами, а тому формулювання заборони повинно відповідати межам заявлених вимог заявника із забезпеченням реального виконання такої заборони, а тому необхідною умовою є встановлення заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон (виїздити за межі України).

Така позиція суду в повній мірі узгоджується з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладеною в п. 10 листа «Про практику розгляду судами цивільних справ із застосуванням Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25 жовтня 1980 року (Гаазька Конвенція)», де зазначено, що виходячи із положень пп. b ч. 2 ст. 7, ст. 12 цієї Конвенції та Порядку КМУ («Порядок виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей» затверджений Постановою КМ України від 02.09.2010 № 795), позивачі можуть подавати до суду клопотання про вжиття заходів для забезпечення позову. Зокрема, такими заходами забезпечення може бути: заборона дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України, відповідачу разом з дитиною змінювати місце проживання до вирішення спору, надавати заявнику тимчасовий доступ для спілкування з дитиною тощо. Ця ухвала суду надсилається для відома МВС, Державної прикордонної служби та іншим відповідним органам.

Враховуючи викладене, з метою недопущення утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду, вимоги заявника про забезпечення позову слід задовольнити забезпечивши позов шляхом встановлення заборони на перетинання неповнолітнім ОСОБА_3 державного кордону України у будь-чиєму супроводі.

Разом з тим, враховуючи гарантування Конституцією України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободи пересування, вільного вибору місця проживання, права вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом та з метою забезпечення найкращих інтересів дитини щодо задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності, суд вважає за необхідне розяснити матері дитини, що встановлення судом зазначеної заборони жодним чином не позбавляє її, як відповідача, права звернутися із заявою до суду в порядку визначеному положеннями ст. 154 ЦПК України, які регулюють питання щодо заміни виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Керуючись: ст.ст. 151, 152 , 154 ЦПК України, Конституцією України

УХВАЛИВ :

Клопотання ОСОБА_1 - задовольнити.

Заборонити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 , свідоцтво про народження серія 1ВЛ № 078135, видане відділом реєстрації актів цивільного стану Люботинського міського управління юстиції Харківської області від 28 березня 2007 року, актовий запис № 48 перетинати державний кордон України в напрямку - виїзд з України, у будь-чиєму супроводі.

Ухвалу суду звернути до виконання шляхом направлення належним чином її засвідчених копій до Державної прикордонної служби України та Державної міграційної служби України для організації виконання.

Ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 5-ти денний строк з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали. Ухвала набирає чинності після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано.

Суддя (підпис) І.В.Дем'яненко