12.04.2017 Єдиний унікальний номер 205/6298/16-ц
Справа №2/205/596/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Шавули В.С.

при секретарі Романовій А.О.

за участі представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої власності, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач 22 серпня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із даним позовом (а.с.2-4).

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 29 березня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Після чого позивач здійснив позику грошових коштів у ОСОБА_4 в сумі 230 000,00 грн., про що свідчить письмова розписка, задля купівлі квартири АДРЕСА_2.

24 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2. Власником вказаного нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно значиться саме ОСОБА_3

Позивач наголошує, що грошові кошти позичені ним у ОСОБА_4 не являються об'єктом спільної сумісною власністю подружжя, витрачені на придбання нерухомості, а саме: вищевказаної квартири, яка юридично оформлена на його дружину, але придбана за його особисті кошти.

Враховуючи вищевикладене та посилаючись на обґрунтування позову, позивач уточнивши свої позовні вимоги просить суд визнати право особистої приватної власності (право власності) на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 21,4 кв.м., за ОСОБА_2, НОМЕР_1, НОМЕР_2, який мешкає за адресою: АДРЕСА_3; доручити відповідному реєстраційного органу внести відомості до Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо реєстрації права власності (право особистої приватної власності) за ОСОБА_2, НОМЕР_1, НОМЕР_2.

Позивач в особі свого представника за договором адвоката ОСОБА_1, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки та неявки своїх представників не повідомила. У письмовій заяві від 20.12.2016 року просила справу розглядати без своєї присутності (а.с.70).

Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, законів України, практику Верховного Суду України.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Суд, дослідивши надані по справі докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

В ході судового розгляду справи встановлено, що сторони із 26 липня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.15).

Відповідно до ч.2,4 ст.3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно письмової розписки від 17 серпня 2014 року ОСОБА_2 отримав грошові кошти в сумі 230 000,00 грн. (а.с.6,13).

24 жовтня 2014 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 (а.с.5). Право власності на квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с.11).

Згідно ст.177 ЦК України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

За правилом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Проте, за змістом п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року).

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд бере до уваги те, що відповідачкою визнано у повному обсязі позовні вимоги, про що свідчить її заява від 20.12.2016 року (а.с.70).

Оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції вважає у повному обсязі доведеними з боку позивача обставини купівлі нерухомого майна за рахунок належних йому на умовах договору позики та набуття в період шлюбу із відповідачкою права особистої приватної власності на спірну квартиру.

Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних, приходить до висновку щодо обґрунтованості та законності вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої власності на нерухоме майно, у зв'язку із чим, вони підлягають задоволенню в цій частині.

Щодо вимог про доручення відповідному реєстраційного органу внести відомості до Єдиного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо реєстрації права власності суд виходить із наступного.

Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім того, в даній статті перелічені способи захисту цивільних прав та інтересів.

Суд зауважує, що дана позовна вимога не стосується порушеного права чи то інтересу позивача, так як ним надано жодних доказів того, що реєстраційним органом порушено будь-які його права або інтереси.

Вирішуючи питання щодо судових витрат згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати в повному обсязі, тому із відповідачки на користь позивача належить стягнути судовий збір в сумі 1 490,00 грн.

З урахуванням вищенаведеного, керуючись ст.9, ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року, ст..ст. 60-61, 69-72 Сімейного кодексу України, ст.ст. 10, 16, 368, 370, 372 ЦК України, ст.ст. 4, 6, 7, 10, 57 - 60, 88, 197, 209, 212, 213- 215, 218, 222 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права особистої власності, - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право особистої власності на квартиру АДРЕСА_2

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 1490 грн. (одна тисяча чотириста дев'яносто грн.)

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо скаргу про апеляційне оскарження не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.С. Шавула