Справа № 462/344/13- ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 травня 2017 року Залізничний районний суд м.Львова в складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря Обертас Н.М.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя особа державний нотаріус Другої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, про визнання договору довічного утримання недійсним,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом, в якому, просить визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідчений 06.11.2006 року державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, реєстровий № 1-2188. Свої позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_6 її тітка, яка проживала у ІНФОРМАЦІЯ_1 і з якою вона підтримувала тісні родинні стосунки. Вона у всьому допомагала тітці, оскільки та була одинокою, мала захворювання, повязані з порушенням психіки та в останні роки свого життя потребувала догляду. Також тітка неодноразово наголошувала на тому, що вказана квартира після її смерті перейде їй у власність в порядку спадкування. 16.01.2008 року ОСОБА_6 померла. Після її смерті їй стало відомо, що 06.11.2006 року ОСОБА_6 уклала з відповідачкою ОСОБА_4 договір довічного утримання. Зазначила, що тітка ніколи не розповідала, що про неї хтось піклується і сама вона цього не помічала. Просить визнати даний договір недійсним, оскільки вважає, що її тітку ошукали, вона в силу свого віку (92 роки) та стану здоровя підписуючи договір не усвідомлювала значення своїх дій та не розуміла правових наслідків такого правочину. За таких обставин вважає, що оспорюваним договором порушено її майнові інтереси оскільки, подала відповідну заяву до нотаріуса про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті її тітки та до складу якої мала би увійти й квартира, яку відчужено за договором довічного утримання.

У судовому засіданні позивач і її представник позов підтримали, покликаючись на мотиви такого, який просять задовольнити.

Відповідач та її представники ОСОБА_7 і ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечили, посилаючись на його безпідставність і необґрунтованість. Зазначили, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження позовних вимог щодо недійсності договору довічного утримання від 06.11.2006 року укладеного між ОСОБА_6 та відповідачкою. Померла діяла добровільно, розуміла значення своїх дій та керувала ними, у неї не було ніяких психічних розладів здоров 'я та ніколи не перебувала на обліку, до останніх днів свого життя була при світлому розумі та памяті. Договір був зареєстрований у встановленому законом порядку і відповідач добросовісно виконувала свої обовязки. Ще до укладення договору довічного утримання 12.08.2006 року померлою ОСОБА_6 на користь відповідачки було складено заповіт, який на даний час ніким не скасований. Крім того, на момент смерті ОСОБА_6 відповідач проживала разом з нею і в розумінні ч.3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину, а відтак права позивача жодним чином не порушені. Просять про застосування до даних правовідносин строку позовної давності та відмову у позові, покликаючись на те, що позивач про оспорюваний правочин дізналася у 2008 році, а з даним позовом до суду звернулася лише в 2013 році, по спливу пяти років.

Третя особа державний нотаріус Другої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи в судове засідання не зявилася, при цьому від завідуючої Другої Львівської державної нотаріальної контори поступила заява про розгляд справи без участі їх представника та у вирішенні справи покладаються на розсуд суду (а.с. 127).

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Зі змісту ст.3 ЦК України вбачається, що загальними засадами цивільного законодавства є судовий захист цивільного права та інтересу, справедливість, добросовісність та розумність.

Відповідно до вимог ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦПК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Судом встановлено, що 06.11.2006 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 (відповідачем у справі) було укладено договір довічного утримання, який посвідчено 06.11.2006 року державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, реєстровий № 1-2188 (а.с.9-10). Згідно умов договору ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_4 належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_4 зобовязалася забезпечувати відчужувача утриманням та доглядом довічно. В договорі зазначено, що відчужувач ОСОБА_6 уклала цей договір діючи добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті. Договір підписано у присутності нотаріуса, особу сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_6 відчужуваної квартири перевірено (а.с.55-57).

16.01.2008 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія 1-СГ № 119466 (а.с. 57).

З копій договору-замовлення на організацію та проведення поховання від 16.08.2008 року та свідоцтва про поховання вбачається, що організацією поховання померлої ОСОБА_6 займалася ОСОБА_4 (а.с. 58, 59).

ОСОБА_1 11.07.2008 року звернулася із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті своєї тітки ОСОБА_6 (а.с.7), факт родинних відносин між якими встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 23.02.2009 р. (а.с.8).

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилається на ті обставини, що померла ОСОБА_6 на час укладення спірного договору була особою похилого віку (їй було 92 роки), та починаючи з 2001 року хворіла, у неї були захворювання як повязані з віком, так і з порушенням психіки, безсоння, галюцинації, у звязку з цим не усвідомлювала значення своїх дій. Вона мала гарні відносини з тіткою, всіляко їй допомагала, часто відвідувала, однак померла жодного разу нічого не розповідала їй ні про ОСОБА_4, ні про укладення оспорюваного договору.

Проте суд не бере до уваги вказані обгрунтування виходячи з наступного.

Відповідно до ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів.

Підстави, умови, правові наслідки недійсності правочинів визначаються нормами гл.16 ЦК України.

За змістом ст.215 ЦК України та згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного ОСОБА_8 України, які містяться в абз. 5 п. 5 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до вимог ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою, шостою ст.203 ЦК України.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст.203 ЦК України для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та(або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до ч. 1 ст. 746 ЦК України, відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від віку та стану здоров'я.

Згідно із п.16 Постанови № 9 Пленуму Верховного ОСОБА_8 України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Крім того, в узагальненні Верховного ОСОБА_8 України «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24.11.2008 року розгляд вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав здійснюється з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи позивача про те, що в момент його укладення він не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Проте в будь-якому випадку слід враховувати, що експертний висновок є не беззаперечним фактом, а одним із доказів, який повинен оцінюватись у сукупності з іншими доказами у справі.

Статтею 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Позивач в судовому засіданні стверджувала, що ОСОБА_6 на момент вчинення оспорюваного правочину не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки була особою похилого віку, знаходилась на обліку у Львівському психоневрологічному диспансері та періодично лікувалася і вживала ліки, тому укладаючи спірний договір, вона не розуміла правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення. Крім того, позивач вказала, що ОСОБА_4 не виконувала зобовязань за договором довічного утримання.

Дані доводи позивача в судовому засіданні підтвердили свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_8, зокрема свідок ОСОБА_9 пояснила, що її мати ОСОБА_1 багато років доглядала тітку, сама вона в ОСОБА_6 бувала періодично, а її мама фактично там жила, була по 2-3 дні в тиждень. Знає, що у ОСОБА_6 були галюцинації, але вона була проти лікарень, і пила таблетки вдома. Крім того, вона більше 10 років не виходила з квартири, її та інших людей впізнавала, не плутала нікого.

Свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що ОСОБА_6 знала багато років, були сусідами і їй завжди допомагала, бо та була немічна., їй ввижались люди, у неї був лікар з Матюшенка - Фуртак, виписував рецепти і ОСОБА_1 купувала ліки. ОСОБА_6 забувалась, однак її впізнавала.

Свідок ОСОБА_8 сусід, знав ОСОБА_6 з 2000 року, деколи вона була у невміняємому стані, тоді позивач його викликала. ОСОБА_6 сама на вулицю не виходила. ОСОБА_4 побачив вперше на похороні. Заходив у квартиру ОСОБА_6 по різних аваріях (поломках).

Однак такі твердження позивача та свідчення вказаних вище свідків спростовуються матеріалами справи та показаннями інших свідків.

Так, з відповіді КЗ «Львівська обласна клінічна психіатричналікарня» № 452/01-43 від 16.04.2014 року, наданої на запит суду вбачається, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 на стаціонарному чи амбулаторному лікуванні з 1972 по даний час не числиться, а з відповіді та КЗ ЛОР Львівського обласного клінічного психоневрологічного диспансеру № 1612д від 13.05.2014 року, що ОСОБА_6 на обліку не числиться (а.с. 69,73).

На ухвалу суду від 15.06.2016 року про витребування доказів з КЗ ЛОР Львівський обласний клінічний психоневрологічний диспансер 11.08.2016 року було надіслано копію медичної карти амбулаторної хворої ОСОБА_6, з якої вбачається, що ОСОБА_6 перебувала на диспансерному обліку в КЗ ОСОБА_11 з 10.03.2000 року по 16.01.2008 р. з діагнозом церебральний атеросклероз Ф 07, хворій було рекомендовано лікування в психіатричній лікарні, від якого вона відмовлялась (а.с. 186-201).

Крім того, ухвалою суду від 05.10.2016 року у справі за клопотанням представника позивача було призначено судово-психіатричну експертизу (посмертно), згідно з висновком якої № 106 від 27.03.2017 року ОСОБА_6 на момент укладення договору довічного утримання 06.11.2006 року страждала стійким хронічним психічним розладом у вигляді судинної деменції, і за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (224 - 227).

Проте у відповідності до вимог ч.6 ст.147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу.

Тому, оцінюючи зазначений висновок, суд такий не бере до уваги, оскільки він суперечить матеріалам справи, не узгоджується з іншими доказами по справі, зокрема з показаннями свідків, та встановленими обставинами справи.

Так, про здатність ОСОБА_6 усвідомлювати в період підписання правочину значення своїх дій, та можливість керувати ними, підтверджують свідки, що були допитані в судовому засіданні.

Зокрема, свідок ОСОБА_12 дав показання про те, що був сімейним лікарем ОСОБА_6, знав її з 1984 року, та викликала його 1-2 рази на рік, бо мала схильність до бронхітів, ознак психічних розладів у неї не було, крім того мала хорошу пам'ять та була адекватна до смерті, лише її племінниця ОСОБА_1 наголошувала на тому, що її тітці щось ввижається.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що вона бабця відповідачки, з ОСОБА_6 були близькими подругами, потоваришували з 2005 року. Після смерті ОСОБА_14 вона попросила доглядати за нею. Про це вона розповіла своїй внучці і її чоловіку і сказала піти до ОСОБА_6 Відтак вони домовились про довічне утримання. В нотаріуса були всі вона, її внучка з чоловіком та ОСОБА_6 ЇЇ внучка за договором давала ОСОБА_6 щомісяця по 500 грн., також приносила кожного дня поїсти. Психічних розладів у неї не було, вона мала добру пам'ять та читала книжки. За 6 місяців до смерті ОСОБА_6 вже не виходила з квартири.

Свідок ОСОБА_15 пояснила суду, що вона жила у квартирі ОСОБА_6 з 2007 року до часу її смерті. Відповідач надавала допомогу ОСОБА_6, позивач також приходила час від часу, чи надавала допомогу не знає. ОСОБА_6 їй розповіла про договір довічного утримання. Також зазначила, що ОСОБА_6 була здорова, вільно пересувалась по квартирі, але на вулицю не виходила.

Розповідаючи про загальний стан ОСОБА_6 в період безпосередньо перед укладанням правочину, свідки зазначали, що ОСОБА_6, незважаючи на свій вік, була «адекватною», «всіх впізнавала», зрозуміло виражала свої думки мала хорошу память. Твердження позивача, що ОСОБА_6, вживаючи ліки, не могла правильно розуміти наслідки правочину, не могла керувати своїми діями при укладанні договору довічного утримання 06.11.2006р., не знаходять свого підтвердження.

Також з матеріалів справи вбачається та не спростовано позивачем, що відповідач належним чином виконувала умови оспорюваного договору довічного утримання, надававши померлій грошове утримання, побутові послуги, харчування, що також підтверджується показаннями свідків.

Що ж до покликань позивача на невиконання зобовязань за вказаним договором, то вони відповідно до ст. 755 ЦК можуть бути підставою для розірвання, а не для визнання недійсним договору, і лише у випадку, коли з такою вимогою звернувся особисто відчужувач, а ОСОБА_6 за життя про розірвання договору довічного утримання укладеного 06.11.2006 року з ОСОБА_4 до суду не зверталася.

На підставі викладеного (показань свідків, змісту оспорюваного договору, пояснень сторін) судом встановлено, що ОСОБА_6 у момент вчинення оспорюваного правочину усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними та що її волевиявлення на укладення правочину було вільним.

Таким чином, належних і беззаперечних доказів того, що договір довічного утримання був вчинений ОСОБА_6 у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та(або) не могла керувати ними суду не надано, та стороною позивача не доведено, тому суд не вбачає правових підстав для задоволення позову.

Також слід зауважити, що позивач звернулась до суду із даним позовом, посилаючись на те, що порушені її права як спадкоємця за законом після смерті тітки ОСОБА_6, та просить визнати недійсним договір довічного утримання від 06.11.2006 року, як на підставу покликається на ч.1 ст.225 ЦК України, згідно якої правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Між тим, судом встановлено, що 12.08.2006 року ОСОБА_6, на випадок своєї смерті залишила заповіт, за яким заповіла належну їй на праві власності квартиру №51 в будинку №2, що знаходиться на вул. Комарова в м. Львові, а також все своє майно ОСОБА_4 Даний заповіт посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_16 та зареєстровано в реєстрі за № 2093 (а.с. 50). Вказаний заповіт не скасований та є чинним.

Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Так, з пояснень відповідача ОСОБА_4, наданих в судовому засіданні вбачається, що на час смерті спадкодавця ОСОБА_6 вона проживала разом із нею у квартирі АДРЕСА_2, чого не спростовано позивачем, про відмову від спадщини не заявила, тому у відповідності до вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину.

За таких обставин, у позивача на час розгляду справи відсутнє право на спадкування після смерті ОСОБА_6, отже нею не доведено суду порушення її цивільних прав або інтересів, які б підлягали судовому захисту.

Окрім цього, сторона відповідача заявила про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

З пояснень ОСОБА_1 вбачається, що вона про укладення оспорюваного договору дізналася 16.01.2008 року, після смерті ОСОБА_6, окрім цього даний факт підтверджується і її зверненням в 2008 році до суду із позовом про визнання недійсним договору довічного утримання, за яким провадження у справі було закрито (а.с. 54). В подальшому, ОСОБА_17 звернулася до суду 18.01.2013 року із даним позовом по спливу пяти років, відтак нею пропущено строк звернення до суду і вона не просить про поновлення такого.

Разом з тим, згідно розяснень, даних в п.11 Постанови Пленуму Верховного ОСОБА_8 України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд вважає, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак, у задоволенні її позову необхідно відмовити.

Зі змісту ст.88 ЦПК України судові витрати у справі покладаються на сторону, проти якої постановлене рішення, тобто у даному випадку не відшкодовуються позивачу.

Як вбачається з копії довідки (а.с. 207) серія 10 ААВ № 904931, ОСОБА_1 з 15.06.2016 року була встановлена друга група інвалідності, при цьому нею при поданні позову сплачено судовий збір, проте в матеріалах справи відсутні докази того, чи була позивач звільнена від сплати судового збору на час звернення до суду, тому в суду відсутні підстави для повернення їй судового збору в порядку ст.7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, про визнання недійсним договору довічного утримання, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, посвідченого 06.11.2006 року державним нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори ОСОБА_5, реєстровий № 1-2188, відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Львівської області через Залізничний районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.