Справа №487/6393/16-ц 08.06.2017 08.06.2017 08.06.2017
Провадження №22-ц/784/1387/17
Головуючий у першій інстанції-Карташева Т.А.
Доповідач апеляційної інстанції-Данилова О.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 червня 2017 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Данилової О.О.,

суддів: Коломієць В.В., Шаманської Н.О.,

із секретарем Гавор В.Б.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1

до управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі УДВС ГТУЮ у Миколаївській області ), Заводського відділу державної виконавчої служби м. Миколаїв Головного територіального управління юстиції в Миколаївській області (далі Заводський ВДВС м. Миколаєва),

Державної казначейської служби України (далі ДКСУ)

про відшкодування шкоди

У С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до УДВС ГТУЮ у Миколаївській області, Заводського ВДВС м. Миколаїв та ДКСУ про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Третьою особою залучено боржника ОСОБА_5

Позивачка зазначала, що з 30 квітня 2014 року на виконанні у Заводському ВДВС м. Миколаєва перебуває виконавчий лист про стягнення на її користь з ОСОБА_5 81 500 грн. за рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 4 квітня 2014 року.

Проте судове рішення до цього часу не виконане. Незважаючи на судове визнання незаконною бездіяльності державних виконавців, дієвих заходів, спрямованих на погашення боргу та передбачених виконавчим законодавством, досі не вжито.

Посилаючись на те, що внаслідок незаконної бездіяльності державних виконавців їй заподіяно шкоду, та уточнивши позовні вимоги (а.с.88), ОСОБА_1 просила стягнути з державного бюджету 126352 грн. збитків, в тому числі 66116 грн. упущеної вигоди, 6723 грн. річних, 52575 грн. інфляційних втрат, а також 100 000 грн. моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях через неможливість користуватись власними коштами для необхідного лікування, поліпшення житлових умов та реалізації інших життєвих планів.

Представники відповідачів та третьої особи позов не визнали, посилаючись на те, що частина вимог ОСОБА_1 вже була предметом судового розгляду і щодо них ухвалені судові рішення; підстави відшкодування матеріальної шкоди відсутні; а факт заподіяння моральної шкоди позивачкою не доведено.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 квітня 2017 року позов задоволено частково. На користь ОСОБА_1 стягнуто 300 грн. моральної шкоди з Державного бюджету України через Державну казначейську службу шляхом списання з рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів державної влади, за бюджетною програмою 3504030.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просила рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Апелянт посилалась на ті ж обставини, якими обґрунтовувала позов, а також наявність всіх підстав відповідальності держави, незастосування судом вимог статті 22, частини 3 статті 1167 ЦК та правову позицію Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 18 травня 2016 року (справа №6-237цс16).

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями майну фізичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала.

Такими є і підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, що передбачено статтею 1167 ЦК України.

За змістом зазначених норм підставою цивільної відповідальності за завдану шкоду є протиправність поведінки заподіювача, його вина, негативні наслідки у вигляді втрати чи пошкодження майна та причинний зв'язок між цими діями та наслідками.

Протиправною є поведінка, яка не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення (зменшення, обмеження) майнових прав і законних інтересів іншої особи. Залежно від характеру юридичного обовязку, покладеного на особу правовим актом, договором, службовими обовязками тощо, протиправна поведінка може бути у формі протиправної дії або протиправної бездіяльності.

Майнова шкода, грошовим виразом якої є збитки, поділяється на реальну шкоду, якою є витрати на відновлення порушеного права у звязку з втратою та пошкодженням майна, а також упущену вигоду, тобто доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (стаття 22 ЦК).

Причинний зв'язок між протиправною поведінкою полягає в тому, що шкідливий результат є наслідком саме цієї протиправної поведінки, тобто не існує будь-яких інших обставин, які вплинули на ці події (опосередкований причинний звязок).

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, які особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої (пункт 2 частини 2 статті 23 ЦК).

Відшкодування шкоди на підставі спеціальних умов відповідальності відбувається в межах спеціальних деліктів.

Так, згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Ці конституційні положення закріплені і статтями 1173 та 1174 ЦК.

Державний виконавець є представником влади, діє від імені держави та уповноважених державою органів здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбаченому законом (частина 2 статті 7 Закону «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів»).

Отже шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Підставою відповідальності держави є неправомірність рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця при здійсненні виконавчих дій, факт заподіяння шкоди (майнової, моральної) учаснику виконавчого провадження та причинний зв'язок між цими діями та наслідками.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 4 квітня 2014 року з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 стягнуто в межах вартості спадкового майна, яке належало спадкодавцю ОСОБА_6, 80 000 грн., а також 1 500 грн. судових витрат (а.с. 9-10).

30 квітня 2014 року відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 2/412/570/12, виданим Заводським районним судом м. Миколаєва 28 квітня 2014 року.

Виконавче провадження за цим виконавчим листом є складовою зведеного виконавчого провадження № 48567747 (а.с. 27-29).

У період 2015-2017 років судами неодноразово розглядались скарги ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність державних виконавців та відшкодування шкоди та ухвалювались судові рішення (а.с.33-41, 47-53, 55-59, 60-65).

Зокрема, рішенням Заводського районного суду м.Миколаєва від 10 вересня 2015 року встановлено неправомірну бездіяльність державного виконавця, яка полягала у невжитті ним заходів щодо звернення стягнення на майно боржника у зведеному виконавчому провадженні №48567747.

Встановлення цього факту стало підставою для звернення ОСОБА_1 з позовом до УДВС ГТУЮ у Миколаївській області, Заводського ВДВС та ДКСУ про відшкодування збитків за період з травня 2014 року по липень 2015 року, а саме 40 261 грн. збитків від інфляції, 2852,4 грн. річних, 27301,20 упущеної вигоди та 70 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 березня 2016 року, зміненим рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2016 року в частині порядку відшкодування, на користь ОСОБА_1 з державного бюджету стягнуто 1000 грн. моральної шкоди. В задоволенні інших вимог відмовлено (а.с. 55-65).

Отже, вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування шкоди, заподіяної бездіяльністю державного виконавця за період невиконання судового рішення станом на липень 2015 року, вже розглянуті, а рішення набули законної сили.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 знов зверталась до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, яку було розглянуто Заводським районним судом м.Миколаєва 27 грудня 2016 року (а.с. 30-32).

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 30 січня 2017 року визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця Заводського ВДВС щодо примусового виконання виконавчого листа № 2/412/570/12 за період з 6 жовтня 2016 року по 19 грудня 2016 року (а.с. 80-83).

19 грудня 2016 року державний виконавець звернувся з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно в порядку частини 4 статті 50 Закону «Про виконавче провадження»(а.с.27) тобто усунув недоліки у виконанні. Подання вже розглянуто судом.

Таким чином, предметом судового розгляду у нинішній справі є факт заподіяння майнової та моральної шкоди неправомірною бездіяльністю державного виконавця у період з 6 жовтня по 19 грудня 2016 року.

Враховуючи термін та характер бездіяльності державного виконавця у цей період (несвоєчасне звернення до суду з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстрованого в установленому порядку), ступень вини державного виконавця (такий обовязок запроваджено законом лише з 5 жовтня 2016 року), вірогідність негативних наслідків бездіяльності та їх впливу на душевний стан позивачки, усунення державним виконавцем недоліків у роботі, а також характер та обсяг душевних страждань ОСОБА_1 саме у цей період, суд першої інстанції визначив розмір відшкодування у 300 грн., що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості (стаття 3 ЦК).

При цьому колегія суддів не може погодитись з посиланням апелянта на невідповідність відшкодування ступеню її душевних страждань протягом трьох років невиконання судового рішення. Насамперед, такі страждання є наслідком невиконання судового рішення боржницею ОСОБА_5, а, крім того, підставою відповідальності держави є бездіяльність державного виконавця лише протягом двох місяців.

Питання щодо відшкодування державою моральної шкоди, заподіяної ОСОБА_1 протиправними діями державного виконавця у період з 2014 року по липень 2015 років, вже вирішене судом (а.с. 55-65), а проявів незаконної бездіяльності державного виконавця у період з липня 2015 року по 5 жовтня 2016 року судом не встановлено (а.с. 30-32,80-83).

Отже колегія суддів не вбачає підстав для визначення розміру відшкодування моральної шкоди з врахуванням моральних страждань ОСОБА_1 за весь період 2014-2016 років.

Оцінюючи доведеність позивачкою факту заподіяння їй майнової шкоди, суд першої інстанції вірно визначив складові збитків, передбачені статтею 22 ЦК; характер правовідносин, що виникли між стягувачем та державним виконавцем, та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування правил статті 625 ЦК (3% річних та інфляційні втрати), які притаманна лише зобовязальним правовідносинам та передбачають відповідальність боржника за невиконання грошового зобовязання.

Право ОСОБА_1 на отримання суми боргу відповідно до статті 625 ЦК не кореспондується з обовязком держави щодо їх відшкодування, і така відповідальність не є збитками у розумінні статті 22 ЦК.

ОСОБА_1 того, відповідальність за статтею 625 ЦК за певний період покладена судовим рішенням на боржницю ОСОБА_5

Отже, колегія суддів не вбачає правових підстав для стягнення з держави 6723 грн. річних та 52575 грн. інфляційних втрат за статтею 625 ЦК.

ОСОБА_1 того, частина аналогічних вимог була предметом судового розгляду та вирішена судом (рішення Заводського районного суду м.Миколаєва від 24 березня 2016 року, рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 19 травня 2016 року (а.с.55-65).

Доводи апелянта в цій частині позову повязані з невірним розумінням підстав застосування статті 625 ЦК та підстав відповідальності держави за статтями 56 Конституції України та статей 1166, 1174 ЦК.

Колегія суддів не вбачає достатніх підстав і для стягнення з держави 66116 грн. упущеної вигоди, розрахованої позивачкою за ставкою депозитних вкладів за один рік та девять місяців.

За змістом пункту 2 частини 2 статті 22 ЦК неотриманим доходом (упущеної вигодою) вважаються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі правомірності дій державного виконавця. Позивач повинен довести також, що він міг та повинен був отримати ці доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Проте таких відомостей матеріали справи не містять.

При цьому у позовній заяві ОСОБА_1 посилалась на те, що неотримання боргу позбавило її можливості належного лікування та вирішення житлових проблем її сімї, а не покласти гроші на депозитний рахунок банку.

ОСОБА_1 того, недоведеним є і причинний зв'язок між неотриманням доходу за депозитним вкладом протягом 2015 року та девяти місяців 2016 року та невчасним звернення державного виконавця з поданням до суду у період жовтня-грудня 2016 року.

Отже, колегія суддів погоджується з основним висновком суду першої інстанції про недоведеність заподіяння позивачці 126 352 грн. майнової шкоди неправомірними діями державного виконавця та підстав відповідальності держави.

Доводи апеляційної скарги стосуються загальних умов застосування правил статті 22, 1166, 1173,1174 ЦК та не спростовують висновки суду про відсутність підстав їх застосування до спірних правовідносин або недоведеність заподіяння майнової шкоди.

Не встановлено і протиріччя між судовим рішенням та правовою позицією Верховного Суду України, що викладена у постанові від 18 травня 2016 року (справа № 6-237цс16). Тлумачення вищим судовим органом поняття «збитків» та їх складових, в тому числі і поняття «упущена вигода» не суперечить висновкам суду першої інстанції щодо недоведеності цих вимог.

Розмір судових витрат, присуджених судом відповідачеві, відповідає правилам частини 3 статті 88 ЦПК.

Інших порушень норм процесуального права, які би призвели до неправильного вирішення спору, не встановлено.

Оскільки апеляційна скарга не містить доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 7 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але протягом двадцяти днів з цього часу може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий О.О.Данилова

Судді: В.В.Коломієць

ОСОБА_7