УХВАЛА

іменем україни

31 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про визнання касової операції недійсною за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 5 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 через свого представника звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 3 грудня 2014 року відповідно квитанції № ПН 1173893» нею було здійснено через публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») касову операцію, згідно з якою поповнено поточний рахунок ОСОБА_5 у ПАТ «Укрексімбанк». Однак ОСОБА_5 грошові кошти станом на 23 лютого 2016 року не отримала.

Посилаючись на норми Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», згідно з якими, банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження (п. 8.1 вказаного Закону), міжбанківський переказ виконується в строк до трьох операційних днів (п. 8.4) та у разі відмови з будь-яких причин у прийнятті розрахункового документа банк має повернути його ініціатору не пізніше наступного операційного дня банку із зазначенням причини повернення (п. 22.7), представник позивача вказав, що відповідачем касова операція виконана не була, про причини такого невиконання повідомлено не було.

Вказувала на те, що підставою для визнання недійсною квитанції є відсутність наміру настання реальних наслідків у банку з виконання угоди щодо перерахування коштів, тобто недотримання відповідачем умови ч. 5 ст. 203 ЦК України, що передбачено ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Ураховуючи наведене позивачка просила визнати недійсною квитанцію від 3 грудня 2014 року № ПН 1173893.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 травня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 5 жовтня 2016 року рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові ОСОБА_3 Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір у розмірі 1 157 грн 52 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів відсутність наміру настання реальних наслідків у банку з виконання угоди щодо перерахування коштів, тобто недотримання відповідачем умови ч. 5 ст. 203 ЦК України, що передбачено ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин отримання/неотримання клієнтом ПАТ «Укрексімбанк» грошових коштів відповідно до спірної квитанції.

Судом установлено, що 2 червня 2014 року між сторонами укладено договір банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у гривнях, предметом якого є розміщення суми вкладу у розмірі 115 тис. грн, з нарахуванням та

виплатою 25,5 % річних, на рахунок вкладника, строком по 29 листопада 2014 року.

3 грудня 2014 року позивачем подано заяву про видачу готівки № 42427924 у сумі 116 тис. грн із рахунку № НОМЕР_1, відкритого у ПАТ «Дельта Банк», на який нараховуються проценти за вкладом, що підтверджується копією заяви на видачу готівки.

3 грудня 2014 року ОСОБА_3 через касу ПАТ «Дельта Банк» здійснено касову операцію про перерахунок грошових коштів на рахунок ОСОБА_5, відкритий у ПАТ «Укрексімбанк», у сумі 116 тис. грн, що підтверджується копією квитанції, яку ОСОБА_3 просить визнати недійсною.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Відповідно до положень ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Позивач вказувала, що підставою для визнання недійсною квитанції є відсутність наміру настання реальних наслідків у банку з виконання угоди щодо перерахування коштів, тобто недотримання відповідачем умови ч. 5 ст. 203 ЦК України, що передбачено ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, а саме, підтвердження чи спростування саме банком ПАТ «Укрексімбанк» відомостей щодо обставин перерахування на поточний рахунок ОСОБА_5, розміщений у ПАТ «Укрексімбанк», грошових коштів, а тому дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Разом із тим, не можна погодитись із висновком суду апеляційної інстанції в частині стягнення судового збору.

Так, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про стягнення з позивачки на користь держави судового збору у розмірі 1 157 грн 52 коп., посилаючись на те, що Законом України «Про судовий збір» не передбачено звільнення від сплати судового збору споживачів за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав.

Частиною 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, які пов'язані із порушенням їх прав.

Закон України «Про захист прав споживачів» у цій частині у зв'язку із прийняттям Закону України «Про судовий збір» (у редакції від 8 липня 2011 року) не змінений, з нього не виключена вказівка про звільнення споживачів від сплати судового збору.

За таких обставин при чинності Закону України «Про захист прав споживачів», яким встановлені права споживача, визначені механізми їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів, серед яких право на звернення до суду, складовою забезпечення якого є звільнення споживача від сплати судового збору, саме по собі незазначення споживачів у переліку осіб, що згідно зі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» мають пільги щодо сплати судового збору, не може свідчити, що споживачі такої пільги, встановленої відносно них спеціальним Законом, який гарантує захист їх прав, не мають.

Стягуючи з позивача судовий збір, суд апеляційної інстанції вказаних вимог закону не врахував, неправильно витлумачив закон та дійшов помилкового висновку, що ОСОБА_3 при пред'явленні позову про захист прав споживачів, шляхом визнання недійсною касової операції, як споживач, та відповідно при поданні апеляційної скарги, має сплачувати судовий збір.

За таких обставин рішення апеляційного суду в частині вирішення питання про розподіл судових витрат підлягає скасуванню з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, з передачею справи в цій частині на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, поданою представником - ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 5 жовтня 2016 року в частині вирішення питання про розподіл судових витрат скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення апеляційного суду м. Києва від 5 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик