№ 336/2779/17
пр. № 2/336/1667/2017
УХВАЛА

Іменем України

13 червня 2017 року м. Запоріжжя

Суддя Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Дацюк О.І., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Запоріжгаз» про зобовязання встановити індивідуальний газовий лічильник,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ПрАТ «Запоріжгаз», в якому просить зобов'язати відповідача встановити позивачеві індивідуальний газовий лічильник.

Ухвалою суду від 31.05.2017 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху у звязку з невідповідністю її вимогам ст. 119 ЦПК України.

В установлений судом строк ОСОБА_1 вимог суду не виконав, направивши до суду письмову заяву, в якій вказав, що лічильник повинен бути встановлений у квартирі,

Стаття 3 Цивільного процесуального кодексу України надає кожній особі право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 11 Цивільного процесуального кодексу України вказує, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким принцип узгоджується з обовязком позивача, встановленим статтею 119 Цивільного процесуального кодексу України, зазначити в позовній заяві зміст позовних вимог та виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Отже, позовні вимоги повинні бути викладені позивачем сааме в позовній заяві, а не в інших листах, які подаються до суду. При цьому копія такої позовної заяви направляється судом відповідачеві. натомість уточнену позовну заяву, в якій би позовні вимоги були викладені належним чином, з копією такої позовної заяви для відповідача, позивач до суду не направив.

Також позивачем не сплачений судовий збір з посиланням на положення ст. 5 п. 7 Закону України «Про судовий збір».

Як вже зазначалось судом в ухвалі від 31.05.2017 року пункт 7 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», на який посилається позивач в якості підстави для звільнення від плати судового збору, вказує, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються громадяни, які у випадках, передбачених законодавством, звернулися із заявами до суду щодо захисту прав та інтересів інших осіб.

Редакція пункту 7 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», на яку посилається позивач, не є дійсною з 2015 року, адже Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22.05.2015 року № 484 стаття 5 Закону України «Про судовий збір» викладена у новій редакції, при цьому пільга, яка була раніше передбачена для споживачів за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав, була виключена.

За загальними правилами цивільного судочинства (статті 79, 119, 297, 328, 358 ЦПК України) судовий збір належить до судових витрат, які несуть суди усіх рівнів, коли розглядають позовну заяву, апеляційну, касаційну скаргу чи заяву про перегляд судових рішень Верховним Судом України.

При цьому судовий збір як складова судових витрат виконує компенсаційну, превентивну і соціальну функції.

Обовязок осіб, які звертаються до суду, сплачувати судовий збір це процесуальний обовязок, визначений нормами процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 79 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Таким спеціальним законом є Закон України від 8 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір».

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Відповідно до частини третьої статті 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Наведені норми процесуального права дозволяють сформулювати загальне правило: процесуальні дії мають вчинятися за нормами процесуального закону, чинними на момент вчинення цих дій.

З огляду на зазначене можна дійти висновку про те, що процесуальний закон визначає свою дію в часі саме за часом вчинення відповідних процесуальних дій.

За таких умов Закон України «Про судовий збір» має застосовуватися в редакції, яка діяла на момент вчинення певної процесуальної дії.

Стаття 4 Закону України «Про судовий збір» встановлює розміри ставок судового збору.

Стаття 5 цього Закону в певних випадках передбачає звільнення від сплати судового збору.

Судовий збір виконує компенсаційну функцію, і положення статей 4, 5 Закону України «Про судовий збір» слід розглядати в системному взаємозвязку з положеннями процесуального закону щодо розподілу судових витрат.

Виходячи з загальних норм щодо пріоритетності застосування спеціальної норми закону над загальною та більш нової над попередньою нормою, застосуванню підлягають саме норми Закону України «Про судовий збір», якими споживачі не віднесені до пільгової категорії осіб, які звільнені від сплати судового збору, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена, зокрема, в ухвалах від 17.01.2017 року у справі № 6-2928ц16, від 18.11.2016 року у справі № 761/24136/15-ц, від 28.09.2016 року у справі № 6-1958ц15, від 31.05.2016 року у справі № 6-987ц16.

Враховуючи вищевикладене, судовий збір підлягає сплаті позивачем на загальних умовах за звернення до суду з позовом немайнового характеру (640 гривень).

Судом розяснювалось позивачеві право звернутися до суду з заявою в порядку ст. 82 ЦПК України, яка вказує, що суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати.

Однак, таким своїм правом позивач також не скористався.

Згідно зі ст. 121 ЦПК України позовна заява, подана без додержання вимог ст. ст. 119, 120 ЦПК України, залишається без руху.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовна заява не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України та вважає необхідним надати позивачеві додатковий строк для усунення вказаних недоліків.

Для усунення недоліків позивачеві необхідно уточнити позовні вимоги шляхом направлення уточненої позовної заяви, в якій вказати де саме (в якому житловому приміщенні, за якою адресою) він вимагає зобов'язати відповідача встановити газовий лічильник та на якій підставі це житло йому належить, сплатити судовий збір відповідно вимог чинного законодавства, надати суду оригінал платіжного документу на підтвердження сплати судового збору.

Також судом повторно розяснюється позивачеві право звернутися до суду з заявою про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення суми судового збору чи звільнення від його сплати з обовязковим наданням документів, які підтверджують неможливість позивача здійснити сплату судового збору у розмірі, встановленому чинним законодавством.

На підставі викладеного, керуючись ст. 121 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Запоріжгаз» про зобовязання встановити індивідуальний газовий лічильник залишити без руху.

Надати позивачеві для усунення вищезазначених недоліків додатковий триденний строк з моменту отримання ухвали суду, інакше заяву вважати неподаною і повернути позивачеві.

Надіслати копію ухвали позивачеві.

Ухвала набирає законної сили з моменту постановлення та оскарженню не підлягає.

Суддя О.І. Дацюк