Ухвала іменем україни 14 червня 2017 року м. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Червинської М.Є., суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М., Карпенко С.О., Попович О.В.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Державного науково-дослідного та проектного інституту титану», третя особа: керівник державного підприємства «Державного науково-дослідного та проектного інституту титану» ОСОБА_4, про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за касаційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2015 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 15 грудня 2014 pоку на підставі наказу державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектний інститут титану» (далі - ДП «Державний науково-дослідний та проектний інститут титану») № 1017-к від 15 грудня 2014 року було видано наказ

№ 1018-к про штатне скорочення її посади з 23 лютого 2015 року.

Зазначала, що відповідач грубо порушив вимоги чинного законодавства про працю при її звільненні з огляду на те, що наказ №1018-к від 15 грудня 2014 року було видано без погодження з профспілкою, не було підстав для скорочення конкретної особи, була можливість в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників та перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди, на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Крім того, вона працювала на ДП «Державний науково-дослідний та проектний інститут титану» майже 20 років, тому, на її думку, мала переважне право на залишення на роботі.

Беручи до уваги зазначене, та, з урахуванням поданих уточнень, просила: визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Державний науково-дослідний та проектний інститут титану» № 1017-к від 15 грудня 2014 року; визнати незаконним та скасувати п. 1 наказу ДП «Державний науково-дослідний та проектний інститут титану» № 1018-к від 15 грудня

2014 року; визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Державний науково-дослідний та проектний інститут титану» № 139 від 02 березня 2015 року; поновити її на посаді молодшого наукового співробітника; стягнути з ДП «Державний науково-дослідний та проектний інститут титану» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 13 035 грн 33 коп.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 26 квітня 2016 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідачем дотриманий порядок скорочення штату працівників, звільнення

ОСОБА_3 за п. 1 ст. 40 КЗпП України було здійснено з дотриманням

ст. ст. 43, 49-2, 49-4 КЗпП України.

Колегія суддів погоджується із зазначеними висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_3 з

1990 року працювала у всесоюзному науково-дослідному та проектному інституті титану, який 04 квітня 2012 року перейменовано в ДП «Державний науково-дослідний та проектний інститут титану». З 13 травня 2002 року призначена інженером лабораторії фізичних, спектро-хімічних досліджень та аналізів (лабораторія № 18), а наказом № 267-п від 11 вересня 2007 року призначена на посаду молодшого наукового співробітника лабораторії № 18.

Відповідно до наказу № 1017-к від 15 грудня 2014 року штатну одиницю молодшого наукового співробітника, код класифікатора - 2113.1.23667, з посадовим окладом 1 970 грн виведено зі штатного розпису з 23 лютого 2015 року.

15 грудня 2014 року наказом по підприємству № 1018-к попереджено ОСОБА_3 про наступне 23 лютого 2015 року вивільнення, спричинене зміною у штатному розписі лабораторії фізичних, спектро-хімічних досліджень та аналізів (лабораторія № 18), скороченням посади молодшого наукового співробітника.

Відповідно до витягу з протоколу № 4 засідання профспілкового комітету від 10 лютого 2015 року про розгляд питання щодо скорочення посади молодшого наукового співробітника лабораторії № 18 була дана згода на звільнення ОСОБА_3 за п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Наказом ДП «Державний науково-дослідний та проектний інститут титану» № 139 від 02 березня 2015 року звільнено молодшого наукового співробітника лабораторії фізичних, спектро-хімічних досліджень та аналізів (лабораторія № 18) ОСОБА_3 з 03 березня 2015 року за скороченням штату згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями з ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

За положеннями ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1-5, 7 ст. 40 може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Встановивши, що на ДП «Державний науково-дослідний та проектний інститут титану» відбулось скорочення чисельності штату, згідно штатного розпису станом на 05 березня 2015 року в лабораторії № 18, в якій працювала ОСОБА_3, відсутня посада молодшого наукового співробітника, при цьому відбулися відповідні зміни в організації праці підприємства, оскільки на 2015-2016 роки були відсутні замовлення на виконання робіт, які входили до повноважень молодшого наукового співробітника лабораторії № 18, ОСОБА_3 попереджалася за два місяці про майбутнє вивільнення, при цьому їй були запропоновані інші вакантні посади, від яких вона відмовилась, а профспілкова організація надала згоду на звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про дотримання відповідачем порядку звільнення позивача.

Суди першої та апеляційної інстанцій вірно визначилися із характером спірних правовідносин, надали їм правову оцінку, правильно застосували норму права, яка підлягає застосуванню, законно та обґрунтовано дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки.

Доводи представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 з приводу не надання оцінки доказам щодо відсутності в штатному розписі структурного підрозділу Лабораторія 18 не можуть бути взяті судом касаційної інстанції до уваги, враховуючи, що вони не входили до змісту позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 335 ЦПК України касаційний суд перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про те, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. ст. 338-341 ЦПК України є підставами для скасування судових рішень.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18 грудня

2015 року, ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26 квітня

2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

С.О.Карпенко

В.М.Коротун

О.В. Попович