ухвала

іменем україни

24 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Демяносова М.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В., Леванчука А.О., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Кам'янської сільської ради Житомирського району Житомирської області, третя особа - Управління Держземагентства у Житомирському районі, про зобов'язання усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою шляхом її звільнення, знесення встановленого паркану та про встановлення порядку користування нею, за зустрічним позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, Кам'янської сільської ради Житомирського району Житомирської області про визнання незаконним і скасування рішення ради, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, визнання розміру спірної земельної ділянки відповідно до часток власності на житловий будинок, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 01 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 10 травня 2016 року,

встановила:

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом, обґрунтовуючи який, зазначила, що вона є власником 59/100 ідеальної частини будинку АДРЕСА_1. Іншим співвласником будинковолодіння є ОСОБА_7, який володіє 41/100 ідеальної частини зазначеного будинку. На підставі рішення XVII сесії XXIV скликання Кам'янської сільської ради від 21 грудня 2004 року їй безоплатно передано у власність 0,25 га земельної ділянки за цією адресою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується державним актом серії НОМЕР_1 від 10 жовтня 2005 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів. Зазначала, що при оформленні її права власності була допущена помилка, внаслідок якої частина належної їй кімнати знаходиться на земельній ділянці ОСОБА_7 Останній встановив на її земельній ділянці огорожу, чим створив перешкоди в обслуговуванні її частини будинку.

Посилаючись на те, що зазначені обставини порушують її право на безперешкодне користування власністю, позивач просила зобов'язати відповідача усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_6 на підставі рішення XVII сесії XXIV скликання Кам'янської сільської ради від 21 грудня 2004 року та знести встановлений паркан; встановити порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 згідно з варіантом експертизи.

У серпні 2015 року ОСОБА_7 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_6, Кам'янської сільської ради Житомирського району Житомирської області, в якому просив визнати незаконним і скасувати рішення Кам'янської сільської ради від 21 грудня 2004 року про безкоштовну передачу у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,25 га, кадастровий номером НОМЕР_2, що розташована по АДРЕСА_1; визнати недійсним державний акт серії НОМЕР_1 від 10 жовтня 2005 року на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, з кадастровим номером НОМЕР_2, що розташована по АДРЕСА_1, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім'я ОСОБА_6; визнати, що ОСОБА_6 відповідає 0,1475 га земельної ділянки для будівництва і обслуговування 59/100 частини належного їй на праві власності житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1, визнати, що ОСОБА_7 відповідає 0,1025 га земельної ділянки для будівництва і обслуговування 41/100 частини належного йому на праві власності житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Вказував, що ОСОБА_6 отримала у дар 59/100 частини житлового АДРЕСА_1 від ОСОБА_8, яка не була власником земельної ділянки. Іншим співвласником цього будинку (41/100) є він, оскільки за договором купівлі-продажу отримав від ОСОБА_9 0,15 га, які вона отримала на підставі договору дарування від 07 березня 1997 року, для обслуговування жилого будинку і ведення підсобного господарства.

Вважає, що виходячи з встановленої норми для безоплатної приватизації земельної ділянки за цільовим призначенням обслуговування житлового будинку 0,25 га в сільській місцевості, та передачі її частини безоплатно у власність ОСОБА_6, оскаржуваним рішенням не могло бути передано, ОСОБА_6, як одному із співвласників житлового будинку, безоплатно усю передбачену законом норму (0,25 га).

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 01 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 10 травня 2016 року, у задоволенні первісного позову відмовлено у повному обсязі за безпідставністю.

Зустрічний позов задоволено повністю.

Скасовано рішення Кам'янської сільської ради від 21 грудня 2004 року про безкоштовну передачу у приватну власність ОСОБА_6 ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,25 га за кадастровим номером НОМЕР_2, що розташована по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним державний акт серії НОМЕР_1 від 10 жовтня 2005 року на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, з кадастровим номером НОМЕР_2, що розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім'я ОСОБА_6.

Визнано, що ОСОБА_6 відповідає 0,1475 га земельної ділянки для будівництва і обслуговування 59/100 частини належного їй на праві власності житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1.

Визнано, що ОСОБА_7 відповідає 0,1025 га земельної ділянки для будівництва і обслуговування 41/100 частини належного йому на праві власності житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 487 грн 20 коп. судового збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов, а в зустрічному позові відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_7, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив з того, що передача ОСОБА_6 безоплатно за рішенням Кам'янської сільської ради від 21 грудня 2004 року у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування будинку АДРЕСА_1 у розмірі 0,25 га позбавила права ОСОБА_7 на оформлення належної йому частини земельної ділянки для обслуговування будинку.

Встановивши, що ОСОБА_6 передано у приватну власність всю земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0, 25 га, незважаючи на те, що на той час ОСОБА_9 на підставі державного акта від 13 липня 1998 року серії НОМЕР_3 на право власності належало 0,15 га земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства по АДРЕСА_1, право на яку пізніше за договором купівлі-продажу від 04 лютого 2011 року перейшло до ОСОБА_7, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про необхідність визнання рішення Кам'янської сільської ради від 21 грудня 2004 року про безкоштовну передачу у приватну власність ОСОБА_6 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0, 25 га та державного акта на право власності на спірну земельну ділянку, виданий ОСОБА_6, недійсними.

Проте з таким висновком суду апеляційної інстанції у повній мірі погодитися не можна.

Як установлено судами попередніх інстанцій, власником житлового будинку АДРЕСА_1 була ОСОБА_10

Рішенням Виконавчого комітету Кам'янської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 20 лютого 1997 року № 12 ОСОБА_10 було безоплатно передано у власність 0,38 га землі, а саме: згідно з додатком до рішення їй було передано 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,13 га для ведення особистого підсобного господарства.

27 лютого 1997 року на ім'я ОСОБА_10 був виданий державний акт на право приватної власності на землю площею 0,38 га для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства.

За договором купівлі-продажу від 07 березня 1997 року ОСОБА_10 продала ОСОБА_8 59/100 ідеальних частин будинку та земельну ділянку площею 0,23 га.

В цей же день 41/100 ідеальної частини будинку та земельну ділянку площею 0,15 га ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_9

Державний акт на право приватної власності на землю ОСОБА_8 на земельну ділянку площею 0,23 га не видавався.

ОСОБА_9 на підставі договору дарування від 07 березня 1997 року виданий державний акт від 13 липня 1998 року серії НОМЕР_3 на право власності на 0,15 га, для обслуговування житлового будинку та ведення особистого підсобного господарства.

02 вересня 2004 року ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_6 59/100 ідеальної частини будинку.

Земельна ділянка площею 0,23 га не була предметом договору дарування.

Рішенням Кам'янської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 21 грудня 2004 року ОСОБА_12 було безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,25 га в с. Сонячне Житомирського району Житомирської області та рекомендовано замовити державний акт на право власності на земельну ділянку.

На підставі вказаного рішення ОСОБА_12 отримала державний акт серії НОМЕР_1 від 10 жовтня 2005 року на право власності на земельну ділянку площею 0,25 га, з кадастровим номером НОМЕР_2, що розташована по АДРЕСА_1.

04 березня 2011 року ОСОБА_9 за договором купівлі-продажу відчужила належну їй на праві власності земельну ділянку 0,15 га без зміни цільового призначення за кадастровим номером НОМЕР_2 ОСОБА_7

Згідно з висновком експерта від 12 січня 2016 року за № 11-Е/15 вбачається, що площа земельної ділянки ОСОБА_12 за місцем розташування вказаного будинку АДРЕСА_1 згідно з її державним актом становить 0,2500 га, проте фактично остання користується земельною ділянкою площею 0,2590 га. Такі розбіжності у площах обумовлюються зміщенням належної первісному позивачу частини житлового будинку на північний захід. Крім цього, частина житлового будинку ОСОБА_12 внесена в межі земельної ділянки ОСОБА_7, яка за державним актом становить 0,1500 га, а за фактичним розміром користування - 0,1611 га, оскільки частина житлового будинку ОСОБА_12 внесена в межі земельної ділянки ОСОБА_7, яка через це змістилася.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Так, відповідно до ст. 30 ЗК України (у редакції 1991 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів.

У ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції 2011 року, чинній на час укладення договорів) встановлено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, що розташовані на ній, також визначається на підставі договору (ч. 2 ст. 120 ЗК).

Частина 4 ст. 120 ЗК України встановила, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо іншого не передбачено в договорі відчуження будівлі і споруди. При цьому істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з набуттям права власності на ці об'єкти (ч. 6 ст. 120 ЗК).

Адже існує загальний принцип цілісності об'єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За наведеними нормами ЗК України, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває в прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного й цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.

При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України в поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Відповідно до частини другої, третьої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Статтею 321 ЦК України встановлено непорушність права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За змістом статті 391 ЦК України та статті 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

За таких обставин можна зробити висновку про те, що порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Суд повинен установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Пленум Верховного Суду України в постанові від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» також роз'яснив, що розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Так, апеляційний суд вищевикладеного належним чином не врахував, не перевірив доводів апеляційної скарги щодо відсутності порушення прав ОСОБА_7, який отримав земельну ділянку у 2011 році за договором купівлі-продажу, тоді як ОСОБА_12 - у 2004 році, а також щодо порушення прав ОСОБА_12 на користування частиною її земельної ділянки та дійшов передчасного висновку про законність та обґрунтованість рішення районного суду.

За таких обставин ухвалене судом апеляційної інстанції судове рішення не можна вважати законним та обґрунтованим й воно підлягає скасуванню з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 10 травня 2016 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий0Головуючий0 Головуючий М.В. Демяносов
Судді: Ю.Г. Іваненко А.О. Леванчук А.В. Маляренко О.В. Ступак