Справа № 302/552/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

07 червня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої - судді Кожух О.А.

суддів - Джуги С.Д., Мацунича М.В.

з участю секретаря - Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Міжгірського районного суду від 20 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним договору поруки, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що у квітні 2016 року їй стало відомо, що 30.06.2006 нібито між нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк) було укладено договір поруки № MKMWGK00000005/1, згідно умов якого ОСОБА_1 зобовязалася перед Банком за виконання зобовязань позичальника ОСОБА_2 за кредитним договором № MKMWGK00000005 від 30.06.2006.

Указувала, що такий договір поруки вона не підписувала, а підпис замість неї виконано іншою особою.

Посилаючись на дані обставини, просила визнати недійсним договір поруки від 30.06.2006 № MKMWGK00000005/1.

Рішенням Міжгірського районного суду від 20 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним договір поруки № MKMWGK00000005/1 від 30.06.2006, сторонами якого вказані ОСОБА_1 та Банк. Стягнуто з Банку на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2973,40 грн. та витрати за надання правової допомоги в сумі 6778,33 грн.

На це рішення подав апеляційну скаргу Банк. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

В порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у відсутності позивача та її представника, які належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, про що свідчать повідомлення про вручення судових повісток (а.с.155-156).

Заслухавши представника Банку, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 30.06.2006 між ОСОБА_2 та Банком було укладено Кредитний договір № MKMWGK00000005, згідно якого Банк зобовязався надати позичальнику кредит в сумі 20000 доларів США для придбання будинку, а також 3905,94 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та згідно порядку, передбачених договором, на трок до 30.06.2021 (а.с.77-78). В рахунок забезпечення виконання цього кредитного договору між ОСОБА_2 як іпотекодавцем та Банком було укладено договір іпотеки нерухомого майна (а.с.79-80).

Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частини 1 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ч. 1 ст. 547 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Також судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що для забезпечення виконання зобов'язання ОСОБА_2 за кредитним договором № MKMWGK00000005 від 30.06.2006, між Банком та ОСОБА_1 нібито укладено договір поруки № MKMWGK00000005/1 від 30.06.2016, за умовами якого ОСОБА_1 поручилася перед Банком за виконання позичальником зобовязань за вказаним кредитним договором (а.с.3).

Із висновку судово-почеркознавчої експертизи № 4273 від 26.10.2016 вбачається, що підпис у вигляді рукописного запису від імені ОСОБА_1 під реквізитами поручителя в графі «Підпис» в Договорі поруки № MKMWGK00000005/1 від 30.06.2006 виконаний не ОСОБА_1 Іллічною, а іншою особою (а.с.39-40).

Заперечуючи правомірність такого висновку представники Банку ні в запереченнях, які подавались до суду першої інстанції, ні в апеляційній скарзі та в судовому засіданні апеляційного суду клопотання про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи не заявляли.

В той же час, судова колегія зазначає, що судовим експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз було проведено судово-почеркознавчу експертизу на підставі наданих судом документів, клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків експерт не заявляла. Підстав сумніватись у правильності висновку експерта судова колегія не вбачає.

Отже, висновком судово-почеркознавчої експертизи категорично стверджено, що ОСОБА_1 договір поруки не підписувала.

Оскільки волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору поруки щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинення якого вимагає додержання письмової форми відсутнє, тому висновок місцевого суду щодо задоволення позову про визнання договору поруки недійсним є правильним.

Посилання скаржника на те, що ОСОБА_1 надавала згоду в нотаріуса на укладення договору іпотеки, а отже з цього часу починає спливати позовна давність за вимогою про визнання недійсним договору поруки, який нею не підписано - є необґрунтованими. Відповідачем не надано доказів того, що позивачка знала про існування договору поруки, який був укладений від її імені і який вона не підписувала.

Щодо розподілу судових витрат судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи зокрема, витрати на правову допомогу, витрати, повязані з проведенням судових експертиз.

Позивачем при поданні позовної заяви було сплачено 551,20 грн. судового збору (а.с.1), та за проведення судово-почеркознавчої експертизи 2422,20 грн. (а.с.52), в сього 2973, 40 грн., які правомірно стягнуті судом першої інстанції з Банку на користь позивача, оскільки позов задоволено.

В той же час, доводи апеляційної скарги щодо безпідставності стягнення витрат на правову допомогу заслуговують на увагу.

Так, позивачка на обґрунтування своїх вимог щодо стягнення витрат на правову допомогу посилалася на Договір про надання правової допомоги від 26.05.2016, укладений з фахівцем ОСОБА_3, квитанції до прибуткового касового ордера та акти приймання-передачі наданих послуг (а.с.52а, 54-56, 72, 73). Також 04.05.2016 ОСОБА_1 видала ОСОБА_3 довіреність на представництво своїх інтересів (а.с.9). ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець, який займається діяльністю у сфері права (а.с.57). У 2008 році отримав диплом спеціаліста за спеціальністю «Правознавство» (а.с.58).

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

У відповідності до ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

В матеріалах справи відсутні докази того, що ФОП ОСОБА_3 є адвокатом. Також ФОП ОСОБА_3 не допускався ухвалою суду до участі у справі як фахівець у галузі права.

За таких обставин, відсутні підстави для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, а тому в цій частині рішення суду першої інстанції, через неправильне застосування норм процесуального права, відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню та у стягненні витрат на правову допомогу слід відмовити.

В іншій частині висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги таких висновків не спростовують. Підстав для скасування чи зміни рішення суду по суті позовних вимог - немає.

Керуючись ст. ст. 209, 304, п.3 ч.1 ст. 307, ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 309, 313, п.1 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Міжгірського районного суду від 20 грудня 2016 року в частині стягнення із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрат на правову допомогу в сумі 6778,33 грн. скасувати, та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у стягненні таких витрат.

У решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча: Судді: