АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва у складі :

Головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.
СуддівКравець В.А., Мазурик О.Ф.
при секретаріСинявському Д.В.,
за участю представників позивача ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідача ОСОБА_7,

представника відповідача ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представників ОСОБА_9 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2017 року

у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_10 про визнання порядку користування квартирою, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с.119-122 /

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представники ОСОБА_9 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 подали апеляційну скаргу на рішення суду посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважають, що судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини справи, зокрема, суд першої інстанції, необґрунтовано виходив з того, що встановлений порядок користування спільною квартирою найбільше враховує баланс інтересів кожного зі співвласників. Вказували на те, що за життя сина позивачки, співвласника квартири ОСОБА_11 між ним та позивачкою склався певний порядок користування спірною квартирою: ОСОБА_11 з дружиною ОСОБА_7 і донькою ОСОБА_10 займали дві суміжні кімнати, площею 18,1 кв. м. та 12,2 кв. м., оскільки їх сім'я складалась із 3- ох осіб, позивачка займає жилу кімнату, площею 16,8 кв. м. Зазначали про те, що після смерті ОСОБА_11, відповідачі кардинально змінили відношення до позивачки, будь яких відносин з нею не підтримували, а на час смерті сина позивачка перебувала в лікарні де їй була здійснена ампутація правої нижньої кінцівки на рівні нижньої третини стегна. Вказували на те, що відповідачі створили для позивачки - інваліда негативні санітарно-гігієнічні умови проживання. Оскільки суд першої інстанції невірно зазначив, що між сторонами склався певний порядок користування спірною квартирою, так, як такий порядок визначався за життя сина позивачки, співвласника квартири ОСОБА_11, з урахуванням викладеного в апеляційній скарзі просили рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позовних вимог.

№ справи 753/20110/16
№ апеляційного провадження:22-ц/796/4757/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Комарцева Л.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, які з'явились у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі наступного.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності від 09.04.1998 р. квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_9 та ОСОБА_11 у рівних долях. Загальна площа квартири становить 63,91 кв.м./а.с.4/

Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_11 /а.с.6/.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.06.2013 року спадкоємцями майна ОСОБА_11 є: його мати ОСОБА_9, його дружина ОСОБА_7 та його дочка ОСОБА_10 кожна на 1/3 частку спадщини.

Спадщина на яку видано вказане свідоцтво є 1/2 частина квартири АДРЕСА_1. Вказана квартира загальною площею 63,90 кв.м. складається з трьох кімнат житловою площею 47,10 кв.м. /а.с.7/.

З матеріалів справи вбачається, що кожній із сторін видано свідоцтва про право на спадщину на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 /а.с.7, 46, 48/.

Спірна квартира складається з трьох жилих кімнат, одна з яких площею 16, 8 кв.м. є ізольованою із виходом на лоджію, а дві інші (площею 18,1 кв.м. та 12,2 кв. м.) - суміжні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ч. 1 ст. 317, ч. 1-3, 7 ст. 319, ч. 2 ст. 321 ЦК України про те, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечується рівні умови здійснення своїх прав. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства та не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 356, ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Судом першої інстанції враховано, що між сторонами склався певний порядок користування спільною квартирою: ОСОБА_7 з чоловіком ОСОБА_11 і донькою ОСОБА_10 займали дві суміжні жилі кімнати, площею 18,1 кв. м. та 12,2 кв. м., оскільки їх сім'я складалась із 3-ох осіб, позивач займає жилу кімнату, площею 16,8 кв.м., яка була обрана позивачем для проживання самостійно. Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_11 та оформлення спадщини у 2013 році вказаний порядок користування квартирою між сторонами зберігся. Протягом всього часу спільного проживання і до останніх місяців ОСОБА_7 самостійно сплачує кошти за спожиті житлово-комунальні послуги в повному обсязі, враховував те, що ОСОБА_10 є неповнолітньою (16 років), та норми жилої площі встановлена у розмірі 13,65 кв.м. жилої площі на одну особу.

Крім того, суд першої інстанції керувався вимогами ч. 3-4 ст. 267 ЦК України про те, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановивши, що нинішній порядок користування квартирою був встановлений за згодою всіх співвласників квартири і не змінювався з 2001 року, після смерті ОСОБА_11 та оформлення спадщини у 2013 році такий порядок користування зберігся, позивач знала про існуючий порядок користування квартирою, проте жодних вимог про його зміну не висувала.

Суд першої інстанції також вказував на те, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, прийнявши до уваги посилання відповідача ОСОБА_7 на застосування строку позовної давності, разом з тим, суд прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог щодо визначення порядку користування квартирою, оскільки надання відповідачу та її доньці спільної кімнати, площею 16.8 кв.м., на двох, порушує санітарно-гігієнічні та побутові вимоги щодо норми жилої площі на особу та створює умови, що перешкоджають належному розумовому та фізичному розвитку дитини.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Спірна квартира АДРЕСА_1 має загальну площу 63, 9 кв.м., житлову площу 47, 1 кв.м. і складається з трьох жилих кімнат, одна з яких площею 16, 8 кв.м. є ізольованою із виходом на лоджію 2,3 кв.м., а дві інші (площею 18,1 кв.м. та 12,2 кв. м.) - суміжні, наявні також приміщення кухні 6, 1 кв.м, ванної 2,0 кв.м., туалет 1,0 кв.м., коридор 5,4 кв.м.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, та вказуючи на існуючий порядок користування спірною квартирою, не звернув уваги на те, що користування ОСОБА_9 ізольованою кімнатою площею 16, 8 кв.м. не відповідає часткам сторін у праві спільної слабості на квартиру.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 356, ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Так, між сторонами існують суперечності щодо користування спільною квартирою, про що свідчить звернення позивача з позовом.

Судом встановлено, що 2/3 частини спірної квартири належить ОСОБА_9, та складає 31, 4 кв.м. і відповідає частці двох суміжних кімнат площею 18,1 кв.м. та 12,2 кв. м., а 1/3 спірної квартири належить ОСОБА_7 та ОСОБА_10, складає 15, 7 кв.м. та відповідає частці ізольованої кімнати площею 16, 8 кв.м.

Жодних обставин щодо можливості відійти від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, судом першої інстанції не встановлювалось.

В частині, що стосується пропуску строків позовної давності, колегія суддів вказує на наступне.

Так, судом першої інстанції вказано на те, що ОСОБА_7 знала про існуючий порядок користування квартирою з дня смерті її чоловіка з 2011 року та оформлення прав на спадкове майно з 10.06.2013 р., однак не враховано, що позовна давність до вимог про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном не застосовується, оскільки порушення прав триває у часі. Якщо ж на момент подання позову порушення припинилося, то підстав для його задоволення немає.

Аналогічне роз'яснення викладено у Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ, здійснених Верховним Судом України від 01.07.2013 р.

Таким чином, оскільки порядок користування приміщеннями квартири між співвласниками відповідно до змісту статей 319, 368 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності і повинен враховувати баланс інтересів кожного, у відповідності до їх часток, домовленість між сторонами щодо певного порядку користування приміщеннями відсутня, про що свідчить звернення позивача до суду за захистом своїх прав, колегія суддів прийшла до висновку про задоволення позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу представників ОСОБА_9 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2017 року - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 03 лютого 2017 року - скасувати, постановивши нове рішення наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_9 до ОСОБА_7, ОСОБА_10 про визнання порядку користування квартирою, - задовольнити.

Визначити наступний порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_10.

Виділити у квартирі АДРЕСА_1 житлові кімнати, площею 18, 1 кв.м. і 12,2 кв.м. у користування ОСОБА_9.

Виділити у квартирі АДРЕСА_1 окрему житлову кімнату, площею 16,8 кв.м. та лоджію, площею 2,3 кв.м. ОСОБА_7 та ОСОБА_10.

Залишити в загальному користуванні ОСОБА_9, ОСОБА_7 і ОСОБА_10 нежитлові приміщення загального користування: коридор, кухню, ванну кімнату, туалет та вхід в квартиру.

Зобов'язати ОСОБА_7 та ОСОБА_10 не перешкоджати ОСОБА_9 в користуванні приміщеннями загального користування житлової квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_7 /ІПН НОМЕР_1/ на користь держави судовий збір у розмірі 1 102 гривень 40 копійок за розгляд справи в суді першої інстанції та 1 212 гривень 64 копійки за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: