РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2017 року м. Володимир-Волинський

Володимир - Волинський міський суд Волинської області в складі:

головуючого судді Вітера І.Р.,

при секретарі Оніщук О.Б.,

з участю:

позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1,

її представника ОСОБА_2,

відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3,

її представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Володимир-Волинський цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами в порядку спадкування, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської області про визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Володимир-Волинського міського суду Волинської області з позовом до своєї сестри ОСОБА_3 та Устилузької міської ради про визнання права власності на житловий будинок з господарським та побутовими будівлями та спорудами в порядку спадкування за заповітом.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що її батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проживали у житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Даний будинок належав їм на праві приватної власності згідно витягу із погосподарської книги. 09 грудня 1997 року вказаний житловий будинок батьки заповіли позивачу. ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Як стверджує позивач у своїй заяві, вона фактично прийняла спадщину належним померлим батькам житлового будинку, оскільки до дня смерті матері проживала разом з нею, здійснювала за нею догляд, після смерті батьків і до сьогодні проживає у будинку, там зареєстроване її місце проживання та фактично вступила у його володіння. Оформити спадщину в нотаріальному порядку не має можливості у зв?язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на будинок.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 та її представник заперечили позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі, зазначивши, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року, а саме на момент смерті батька ОСОБА_6, позивач проживала окремо у м. Нововолинську Волинської області, де мала квартиру. У спірному будинку її сестра ОСОБА_1 не проживала, після смерті батька спадщину не прийняла. В подальшому ОСОБА_3 пред?явила до ОСОБА_1 та Устилузької міської ради зустрічний позов про визнання права власності на спадкове майно. У зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право власності на:

- ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1, який успадкувала в порядку спадкування за законом після смерті батька - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року;

- ? частину земельної ділянки згідно державного акта серії НОМЕР_1, яку успадкувала в порядку спадкування за заповітом після смерті матері - ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року;

- ? частини земельної ділянки загальною площею 0,85 га, з яких 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, які розташовані у с. Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області, які успадкувала в порядку спадкування за законом після смерті батьків - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року та ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Зустрічний позов ОСОБА_3 обґрунтувала тим, що із своїми батьками у будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, проживала разом із своїми батьками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з 1981 року, з цього часу і була зареєстрована за вказаної адресою. 09 грудня 1997 року батьки склали заповіти, посвідчені секретарем Рогожанської сільської ради про те, що вищезгаданий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що належав їм на праві власності, вони заповіли сестрі ОСОБА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року батько ОСОБА_6 помер. Після його смерті відкрилася спадщина за вказаним вище заповітом, яка складається з спірного будинковолодіння, а також земельних ділянок для будівництва та обслуговування даного житлового будинку і ведення особистого селянського господарства. Після відкриття спадщини, сестра ОСОБА_1 спадщину за заповітом не прийняла, оскільки проживала в цей час окремо, фактично не вступала в управління та володіння спадковим майном та відповідну заяву нотаріальному органу про прийняття спадщини не подавала, а тому вважається такою, що відмовилась від прийняття спадщини. За таких умов, після смерті батька, в порядку спадкування за законом, спадщину прийняли у рівних частках вона - ОСОБА_3, та її мати ОСОБА_7 Крім того, згідно державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, ОСОБА_7 була власником земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства площею 3,40 гектарів, яка розташована на території Рогожанської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області. 15 лютого 2002 року мати ОСОБА_7 склала заповіт, посвідчений секретарем Рогожанської сільської ради про те, що належну їй на праві приватної власності земельну ділянку, згідно державного акта серії НОМЕР_1, вона заповіла в рівних частках між сестрами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 року матір ОСОБА_7 померла. Після її смерті відкрилась спадщина на майно, що належало покійній, тобто ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, ? частину земельних ділянок, які вона успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 та на земельну ділянку, яка знаходилась у власності матері згідно державного акта серії НОМЕР_1. Після смерті матері спадщину прийняли вона - ОСОБА_3, та її сестра ОСОБА_1 На думку ОСОБА_3, згідно заповіту матері ОСОБА_7, після її смерті, ОСОБА_1 повинна успадкувати лише ? спірного житлового будинку та ? земельної ділянки, що належала матері, згідно державного акта серії НОМЕР_1. Вона ж - ОСОБА_3, має право успадкувати іншу ? частину спірного будинку після смерті батька ОСОБА_6, як спадкоємець 1-ої черги за законом; ? частини земельної ділянки згідно державного акта серії НОМЕР_1, в порядку спадкування після смерті матері ОСОБА_7 за заповітом; ? частин земельної ділянки загальною площею 0,85 га, з яких 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, в порядку спадкування за законом після смерті батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7

В судовому засіданні позивач за первісним позовом ОСОБА_1 та її представник зустрічний позов визнали частково, лише в частині права спадкування ОСОБА_3 за заповітом ? частини земельної ділянки згідно державного акта серії НОМЕР_1, після смерті матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року. Решту позовних вимог заперечили.

Під час дачі пояснень в судовому засіданні сторони та їх представники свої позовні вимоги та заперечення підтримали повністю.

Представник відповідача Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської області в судове засідання не з?явився, від керуючої справами виконавчого комітету Устилузької міської ради до суду надійшла заява, згідно якої вона просила слухати справу без участі представника ради на підставі документів, що містяться в матеріалах справи.

У відповідності до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається із фактичних даних, які містяться в матеріалах справи, спірні правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 01 січня 2004 року та продовжують існувати у даний момент.

У відповідності до п.п. 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, він застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

За таких умов, при розгляді даного спору суд опирається на норми законодавства, які діяли як до 01 січня 2004 року, так і на даний час, залежно від часу виникнення та існування відповідних правовідносин.

У відповідності до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2, 20 листопада 1949 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8.

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 29.08.1958 року, у ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 року народилась дочка ОСОБА_9, а свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 від 23 вересня 2016 року стверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_4 року у них народилась дочка ОСОБА_10. В подальшому, після укладення шлюбів ОСОБА_9 змінила своє прізвище на ОСОБА_3, а ОСОБА_10 змінила своє прізвище на ОСОБА_1.

У відповідності до свідоцтва на забудову садиби в сільському населеному пункті, згідно рішення Лудинської сільської ради депутатів трудящих № 5 від 15 липня 1976 року, ОСОБА_6 виділено земельну ділянку для будівництва житлового будинку.

Згідно витягу з погосподарської книги № 2 за 2001 рік, власником побудованого у 1981 році житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, було зареєстровано ОСОБА_6.

У відповідності до ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та сім?ю України (1969 року), який діяв станом на момент побудови спірного будинку, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Аналогічна норма закріплена і у ст.60 Сімейного кодексу України, а саме, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, вищезгаданий будинок, який збудований у шлюбі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у 1981 році, разом із всіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, були спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_11.

Рішенням Рогожанської сільської ради народних депутатів № 17/6 від 01 квітня 1994 року ОСОБА_6 передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки, площею 0,85 га, яка складається із: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (знаходиться під спірним будинком за адресою:АДРЕСА_1), та 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у с. Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області.

09 грудня 1997 року секретарем виконавчого комітету Рогожанської сільської ради було посвідчено два однакових за змістом заповіти, один з яких ОСОБА_6, а другий ОСОБА_7. Заповіти зареєстровані в реєстрі за №№ 89 та 90. За змістом заповітів, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на випадок своєї смерті зробили заповітне розпорядження, яким належний їм на праві особистої власності житловий будинок з господарськими будівлями та побутовими спорудами, що знаходиться в селі Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області, заповіли лише одній дочці - ОСОБА_1.

У відповідності до ст. 534 ЦК УРСР (1963 року), яка діяла на момент складення заповітів, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям.

Статтею 41 Конституції України, передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відтак, будучи дієздатними особами, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 посвідчили у встановленій законом формі заповіти, чим використали своє конституційне право щодо розпорядження належного їм на праві приватної власності майна на випадок своєї смерті та заповіли належний їм на праві приватної власності будинок на свій розсуд лише одній дочці, фактично позбавивши заповітом іншу дочку можливості успадкувати цю нерухомість.

Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5, рішенням Рогожанської сільської ради народних депутатів № 18/2 від 17 липня 2001 року ОСОБА_7 передано у власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 3,40 гектарів, що також підтверджено повідомленням Управління Держгеокадастру у Володимир-Волинському районі Волинської області № 9-28.0.2-122/2-17 від 13 лютого 2017 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер, про що свідчить свідоцтво про його смерть серії НОМЕР_6 від 17 грудня 2001 року.

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: за заповітом на ? частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться у АДРЕСА_1, (оскільки цей будинок був спільною сумісною власністю сім?ї, а тому інша ? належала на праві спільної сумісної власності дружині ОСОБА_7.).

Окремо від спадщини частини житлового будинку на день смерті ОСОБА_6 фактично відкрилася спадщина за законом на земельні ділянки площею 0,85 га, яка складається із: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (знаходиться під спірним будинком), та 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у с. Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області, оскільки заповіт щодо них не посвідчувався.

У відповідності до ст.ст. 524, 525 ЦК УРСР (1963 року), які діяли на момент смерті, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.

Відтак, згідно заповіту ОСОБА_6 від 09 грудня 1997 року, який не був змінений чи скасований до моменту його смерті, спадкоємцем житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами було визначено його дочку ОСОБА_1.

В той же час, як встановлено судом, дружина померлого ОСОБА_7, 1924 року народження, на момент його смерті мала 73 роки та була непрацездатною, а згідно ст.535 ЦК УРСР (1963 року), неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка).

У відповідності до ст.529 ЦК УРСР (1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

В даному випадку, з припущенням відсутності заповіту та спадкування за законом, право успадкувати майно покійного ОСОБА_6 за першого чергою могло бути у рівних частках у дружини покійного ОСОБА_7, а також їх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_1 За таких обставин, кожен з них міг би успадкувати по 1/6 частини спірного будинку, що належала покійному ОСОБА_6 (з розрахунку ? : 3). Відтак, із врахуванням нормативного припису ст.535 ЦК УРСР (1963 року) щодо обов?язкової частки у спадщині, яку може успадкувати непрацездатна дружина у розмірі не менше двох третин частки, яка б належала кожному із спадкоємців за законом, ОСОБА_7, незалежно від заповіту чоловіка, після його смерті успадкувала 1/9 частини будинку, що належала її покійному чоловіку.

У відповідності до ст.ст.548, 549 ЦК УРСР (1963 року), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту

відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Одним із ключових моментів у даній справі був спір щодо питання прийняття позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 спадщини за заповітом після смерті батька ОСОБА_6

Відповідно даний спір безпосередньо пов?язаний і з вирішенням питання щодо прийняття цієї спадщини після смерті батька відповідачем за первісним позовом ОСОБА_3 за законом.

Як встановлено в судовому засіданні з матеріалів витребуваної у Володимир-Волинської державної нотаріальної контори заведеної спадкової справи № 472/2002 після смерті ОСОБА_6, спадщину у вигляді його грошових заощаджень, вкладених у відділенні Ощадбанку України, прийняла його дружина ОСОБА_7 При цьому жоден із можливих спадкоємців не звертався до нотаріальної контори із заявами щодо прийняття у спадщину як за законом, так і за заповітом, житлового будинку або його частини та/або земельних ділянок чи іншого майна.

У відповідності до довідки Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської області № 40-02-19/5 від 20 січня 2017 року, на день смерті ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 року в його будинку були зареєстровані: дружина ОСОБА_7, дочка ОСОБА_3, зять ОСОБА_12, онук ОСОБА_13, онук ОСОБА_14.

Усі свідки, які допитувалися в судовому засіданні, а саме ОСОБА_15 (колишня невістка ОСОБА_1.), ОСОБА_16 (дочка ОСОБА_1.), ОСОБА_17 (двоюрідний брат сторін), ОСОБА_18, ОСОБА_19 та ОСОБА_20 (сусіди), ОСОБА_13 (син ОСОБА_3.) ствердили, що будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, було побудовано сім?єю ОСОБА_6 та ОСОБА_11 у 1981 році. Від самого початку у вказаному будинку проживали разом із батьками їх дочки ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Даний будинок будувався батьком для дочок у рівних частках та фактично поділений на дві частини із різними входами. Ще за життя батьків дочки самі поділили між собою вказаний будинок. ОСОБА_3 із сім?єю проживали в одній частині, а ОСОБА_1 зайняла іншу частину. При цьому батьки у даному будинку фактично ніколи не проживали, а займали приміщення літньої кухні на території цього ж будинковолодіння.

Після заміжжя ОСОБА_1 переїхала проживати у м. Нововолинськ Волинської області. При цьому продовжувала користуватися умовно виділеною їй половиною спірного будинку й надалі (частину будинку, яку займала ОСОБА_1, за її домовленістю з батьками та сестрою, ніхто з останніх не займав, доступ до неї мала лише перша). Періодично ОСОБА_1 приїздила до батьківської хати та проживала у своїх кімнатах. Такий же умовний поділ будинку між сестрами та їх сім?ями зберігався як на момент смерті батька ОСОБА_6, також на момент смерті матері ОСОБА_7, фактично є збереженим і по даний час.

Ще за життя батьків і поданий час між сестрами виникали постійні непорозуміння та конфлікти, як з приводу поділу майна, так і з інших причин. Так само, ще за життя батьків, сестри поділили між собою земельну ділянку площею 0,60 гектарів для ведення особистого селянського господарства. При цьому кожна із сестер окремо обробляла свою умовно поділену ділянку, окремо проводили засадження цих ділянок та окремо збирали врожай.

Вказані факти, висловлені у показаннях свідків не заперечувалися також і обома сторонами, а тому суд приймає їх до уваги.

В той же час, як ствердили свідки позивача за первісним позовом ОСОБА_1 - ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_19, позивач ОСОБА_1 переїхала постійно проживати у спірний будинок приблизно у 1997-1998 році. А свідки відповідача за первісним позовом ОСОБА_3 - ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_13 та ОСОБА_20 у своїх показаннях зазначили, що позивач ОСОБА_1 вже переїхала постійно проживати у спірний будинок після смерті матері ОСОБА_7 В даному випадку суд критично оцінив такі показання свідків, оскільки вони різняться між собою рівно пропорційно зацікавленості сторін, які клопотали про їх допит.

В той же час, як встановлено в ході допитів усіх свідків, відповідач ОСОБА_3, вже пізніше, після смерті матері ОСОБА_7, також переїхала проживати у інший будинок, який знаходиться на тій же вулиці в селі Рогожанах Володимир-Волинського району Волинської області, однак і по даний час її сім?я продовжує займати свою половину спірного будинку.

Також, як стверджується відміткою у паспорті громадянина України серії НОМЕР_8 позивача за первісним позовом ОСОБА_1, з 05 травня 2006 року вона також зареєстрована у спірному будинку.

Поданою ОСОБА_1 довідкою «Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів» с. Лудин Устилузької міської ради, стверджується, що її син ОСОБА_21 проходив навчання у даному закладі освіти з 12.09.2001 року по 25.06.2003 року, а згідно пояснень ОСОБА_1 в цей час її син ОСОБА_21 постійно проживав у спірному будинку.

За таких обставин, в судовому засіданні доведено сторонами та встановлено, що після смерті батька ОСОБА_6, фактично вступили в управління або володіння його спадковим майном: його дружина ОСОБА_7 та дві дочки ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

У відповідності до ч.2 ст.524 ЦК УРСР (1963 року), спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Право на спадкування майна після смерті ОСОБА_6 було лише у його дочки ОСОБА_1 за заповітом від 09 грудня 1997 року, а також непрацездатної дружини ОСОБА_7, яка мала обов?язкову частку у спадщині.

Фактичне безперервне володіння позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 половиною спірного будинку впродовж життя батька ОСОБА_6, на момент його смерті, а також після цього і по даний час, свідчить про доведеність факту прийняття нею спадщини за заповітом після смерті батька. Неможливість володіння позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 іншою половиною будинку (всім будинком) не є доказом та не свідчить про її відмову від прийняття спадщини або ж фактичне неприйняття спадщини.

В той же час згідно з вимогами ч.3 ст.549 ЦК УРСР (1963 року), у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, відповідач за первісним позовом ОСОБА_3, як особа, для якої право спадкоємства виникало лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, могла заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини, однак цього не зробила взагалі і по сьогоднішній день.

Дійшовши до висновку про фактичне прийняття позивачем ОСОБА_1 спадщини після смерті свого батька ОСОБА_6 за заповітом, суд вважає доведеними її позовні вимоги в частині права на спадкування 7/18 частини спірного житлового будинку та спорудами майна після смерті батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Інша 11/18 частина будинку після смерті ОСОБА_6 повинна була належати її матері ОСОБА_7 з розрахунку: ? частина будинку, яка належала їй на праві спільної сумісної власності на майно, яке було нажите подружжям у шлюбі, та 1/9 частина будинку, яку вона успадкувала в якості обов?язкової частки після смерті свого чоловіка.

Фактичне прийняття спадщини ОСОБА_7 після смерті свого чоловіка ОСОБА_6 доведено у судовому засіданні та не оспорювалося сторонами

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_7, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, яку прийняли дочки ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Даний факт підтверджується довідкою Рогожанської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області № 218 від 21.03.2006 року, визнається та не заперечується сторонами, а тому не підлягає доказуванню.

У відповідності до посвідченого нею заповіту від 09 грудня 1997 року, який не був змінений чи скасований до моменту її смерті, ОСОБА_7, будучи дієздатною особою, заповіла спірний житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, своїй дочці ОСОБА_1.

Прийнявши за заповітом спадщину після смерті матері ОСОБА_7, її дочка ОСОБА_1 успадкувала частину житлового будинку, що належала її померлій матері.

Таким чином встановлено, що саме позивач за первісним позовом ОСОБА_1 за складеними в її користь заповітами від 09 грудня 1997 року успадкувала після смерті свого батька ОСОБА_6 7/18 частини спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, а після смерті її матері ОСОБА_7 їх решту 11/18 частини, а тому має право стати єдиним власником даного нерухомого майна.

У відповідності до ст.537 ЦК УРСР (1963 року), частина майна, що залишилась незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу. До числа цих спадкоємців входять і ті спадкоємці за законом, яким інша частина майна була залишена за заповітом, якщо в заповіті не передбачено інше.

Як зазначалося вище, після смерті ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишились земельні ділянки, площею 0,85 га, яка складається із: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (знаходиться під спірним будинком за адресою:АДРЕСА_1), та 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у с. Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області, які були рішенням Рогожанської сільської ради народних депутатів № 17/6 від 01 квітня 1994 року передані безоплатно у приватну власність ОСОБА_6

При цьому в судовому засіданні встановлено, що за свого життя ОСОБА_6 не виготовив правовстановлюючих документів на вказані вище земельні ділянки.

За цих обставин діє пункт Перший перехідних положень Земельного кодексу України, яким встановлено, що: «рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України № 15/92 від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку». Статтею шостою цього ж Декрету було зупинено дію частини другої статті 17 і статті 23 Земельного кодексу України (в редакції 1992 року), якими передбачалося, що право власності виникає лише з дня видачі та державної реєстрації державного акта на право власності на земельну ділянку. Однак дія цих статей Земельного кодексу (в редакції 1992 року) зупинялася лише для громадян України при передачі їм безоплатно у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених цим Кодексом. Отже, якщо у громадянина була у користуванні земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва і рішенням місцевої ради така земельна ділянка була передана йому у приватну власність, то з дня прийняття цього рішення радою у такого громадянина вже по-суті виникло право власності на земельну ділянку. І якщо такий громадянин помер, не отримавши державного акта на право власності на земельну ділянку, його спадкоємці мають право виготовити вже на себе державний акт. Однак для цього необхідно: 1) отримати з архіву копію рішення ради про передачу у власність громадянину земельної ділянки; 2) підтвердити своє право як спадкоємця на цю земельну ділянку.

Однак, не виконуючи вищевказаних дій в період чинності даних норм, сторони лише в даний момент звернулися до суду для підтвердження своїх прав бути спадкоємцями спірного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, а також земельних ділянок. Лише зараз для підтвердження права бути спадкоємцем майна після смерті батьків сторонами було представлено в судове засідання рішення Рогожанської сільської ради народних депутатів № 17/6 від 01 квітня 1994 року, яким їхньому покійному батькові ОСОБА_6передані безоплатно у приватну власність земельні ділянки, площею 0,85 га, яка складається із: 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (знаходиться під спірним будинком за адресою:АДРЕСА_1), та 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у с. Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області.

Під час розгляду даної справи в суді було підтверджено право позивача за первісним позовом ОСОБА_1 успадкувати за заповітами спірний житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який знаходиться на одній із частин спірних земельних ділянок площею 0,25 га, виділеної із цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку.

При цьому згідно своїх позовних вимог, ОСОБА_1 просить суд визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно, і як встановлено, ці позовні вимоги підлягають задоволенню.

Відтак дане рішення ухвалене судом, за умови вступу його в законну силу, надасть можливість та підстави ОСОБА_1 оформити та зареєструвати право власності на спірний житловий будинок з господарськими спорудами.

У відповідності до ч.1 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Аналогічну норму також передбачено ч.2 ст.1225 ЦК України, згідно якої, до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності.

Отже, спадкування житлового будинку, інших будівель і споруд незалежно від спеціального нагадування про це в заповіті, має наслідком виникнення у спадкоємців зазначеної нерухомості права на земельну ділянку, на якій ця нерухомість розташована.

За таких обставин, суд прийшов до висновку про те, що зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 щодо визнання за нею права власності на ? частини земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (на якій знаходиться будинок, що успадкувала позивач за первісним позовом ОСОБА_1 за адресою:АДРЕСА_1), не відповідають нормам закону, а тому не підлягають задоволенню.

В той же час інша земельна ділянка площею 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, яка була рішенням Рогожанської сільської ради народних депутатів № 17/6 від 01 квітня 1994 року передана безоплатно у приватну власність ОСОБА_6, розташована у с. Рогожани Володимир-Волинського району, яка також не була визначена ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у заповітах, підлягає поділу між спадкоємцями за законом.

Як встановлено в судовому засіданні, сестри ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ще за життя батьків умовно поділили між собою вказану земельну ділянку, а поділені частини якої продовжують обробляти і вирощувати на них урожай по сьогоднішній день. За таких обставин суд прийшов до висновку, що вони однаково прийняли дану земельну ділянку від батьків після їх смерті, фактично вступивши в управління та володіння нею.

Згідно ч.1 ст.529 ЦК УРСР (1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки

(усиновителі) померлого.

У зв?язку з наведеними вимога ОСОБА_3, заявлена нею у зустрічному позові щодо визнання за нею ? частини вказаної земельної ділянки площею 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, також не відповідає вимогам законодавства та фактично встановленим в судовому засіданні обставинам справи, оскільки дане майно вона повинна спадкувати за законом після смерті батьків у рівних частках із своєю сестрою ОСОБА_1

Крім того, після смерті матері ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2 року відкрилася спадщина за заповітом на земельну ділянку площею 3,40 гектарів для ведення особистого підсобного господарства, яка належала померлій ОСОБА_7 згідно державного акта серії НОМЕР_1.

Незадовго до смерті ОСОБА_7, секретарем Рогожанської сільської ради Володимир-Волинського району Волинської області 15 лютого 2002 року було посвідчено її заповіт. Згідно змісту заповіту, ОСОБА_7 на випадок своєї смерті зробила розпорядження, що земельну ділянку площею 3,40 гектарів для ведення особистого підсобного господарства, згідно державного акту на право приватної власності НОМЕР_5, заповіла ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в рівних частинах. Заповіт зареєстровано в реєстрі за №5.

Зустрічні позовні вимоги щодо визнання за ОСОБА_3 права власності на половину вказаної земельної ділянки були визнані відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 в повному обсязі. Їх відповідність вимогам закону була також встановлена в ході судового розгляду, а тому вони підлягають задоволенню.

Як ОСОБА_1 у своїй позовній заяві, так і ОСОБА_3 у своїй зустрічній позовній заяві, крім наявності у них спірних правовідносин, обґрунтовували свій позов неможливістю оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку у зв?язку із відсутністю у них оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Частиною 1 ст.328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2 ст.328 ЦК України).

Підсумовуючи вищенаведене, вимога позивача за первісним позовом ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом, ґрунтується на законі та підлягає до задоволення. В той же час як вимога позивача за зустрічним позовом ОСОБА_3 підлягає лише частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, на підставі ст. 41 Корнституції України, ст.ст.524-525, 529, 534-535, 548-549 ЦК Української РСР (1963 року - в редакціях часу правовідносин, на момент їх виникнення та існування), ст.ст.328, 1225 та п.п. 4 та 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.22 Кодексу про шлюб та сім?ю України (1969 року), керуючись ст.ст. 10, 60, 213-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами в порядку спадкування - задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року та ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та Устилузької міської ради Володимир-Волинського району Волинської області про визнання права власності на спадкове майно - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на:

- 1/2 частину земельної ділянки згідно державного акта серії НОМЕР_1, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року;

- 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 0,60 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована у с. Рогожани Володимир-Волинського району Волинської області в порядку спадкування за законом після смерті батьків - ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та матері ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

В решті зустрічного позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області через Володимир-Волинський міський суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення або отримання.

Головуючий суддя: /--/ підпис.

З оригінал вірно.

Суддя Володимир-Волинського

міського суду І.Р. Вітер