АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

01 червня 2017 року суддя судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва Лапчевська О.Ф., розглянувши матеріали апеляційної скарги ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року

У справі за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Наталія Станіславівна про визнання недійсним кредитного договору, іпотечного договору та зобов'язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31.03.2017 року апеляційну скаргу залишено без руху.

На виконання вказаної ухвали, апелянт звернулась до апеляційного суду з клопотанням про звільнення від сплати судового збору.

Клопотання мотивувала наступним.

Її зустрічний позов поданий до ПАТ «Омега Банк», другий відповідач без самостійних вимог ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача кредитних послуг.

Вказувала на те, що відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів, споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Посилалась на рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. зі змісту якого вбачається, що правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення та виконання договору підпадають під норми регулювання ЗУ «Про захист прав споживачів».

Вказувала на те, що предметом правочину за кредитним договором є споживчий кредит, іпотечний договір є похідним договором від кредитного і не є самостійним.

Також вказувала на те, що ЗУ «Про судовий збір» вказано не вичерпний перелік пільгових категорій, які звільняються від сплати судового збору, ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Крім того, вказувала на те, що перелічена в ухвалі суду судова практика не може застосовуватись до даних правовідносин, наголошуючи, що скаржниками за касаційними заявами не є фізичні особи, що підпадають під категорію ЗУ «Про захист прав споживачів».

Також послалась на Постанову Пленуму ВССУ від 17.10.2014 р. №10, якою визначено порядок застосування законодавства про судові витрати, практику Європейського суду з прав людини, про те, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, та практику ВССУ щодо звільнення споживачів від сплати судового збору.

№ справи 755/14853/15-ц
№ апеляційного провадження:22-ц/796/ 5407/2017
Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
Таким чином, на підставі ЗУ "Про захист прав споживачів", Конституції України, постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" від 17 жовтня 2014 року N 10, постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" від 1 листопада 1996 року N 9, Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року N 15-рп/2011, Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини у справах "Подбіелські та ППУ Полпуре проти Польщі", "Крейц проти Польщі", "ФК Мретебі проти Грузії", Хартію захисту споживачів, схвалену Резолюцією Консультативної асамблеї Ради Європи від 17 травня 1973 року N 543 та ст.ст. 27, 82, 110, 360, ч. 1 ст. 360 ЦПК України, Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. №10, п.2 (підпункт 4)) ст.10 ЗУ «Про судовий збір», ч. 3 ст.22 ЗУ"Про захист прав споживачів", ст. 3, 8, 9, 42, 124, 129 Конституції України, просила звільнити її від сплати судового збору в порядку п. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Дослідивши зазначене клопотання, матеріали справи, в частині, що стосується клопотання, вважаю, що воно не підлягає задоволенню, на підставі наступного.

Апелянту було наголошено, що ЗУ «Про судовий збір» не передбачено пільг щодо звільнення від плати судового збору, з посиланням на практику ВСУ.

Крім того, відповідно до вимог зустрічного позову, ОСОБА_2 просила, в тому числі, визнати недійсним кредитний договір від 22.07.2008 р., укладений між нею та АТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Омега Банк», інші вимоги, як вона зазначає, є похідними / т. 1 а.с.155/.

Разом з тим, між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» 25.05.2012 р. укладено договір купівлі-продажу прав вимоги / т. 1 а.с.5-7/, таким чином, права вимоги за кредитним та іпотечним договорами перейшло до ПАТ «Дельта Банк».

Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.

Однак, за положеннями ст. 22 ЗУ "Про захист прав споживачів", як зазначалося вище, споживачі звільняються від сплати судового збору саме за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

Тому, доводи заявника, за змістом яких захист права Конституцією України проявляється саме у звільненні осіб від сплати судового збору при поданні позовних заяв та інших процесуальних документів до суду про захист своїх прав як споживачів, не заслуговують на увагу, оскільки за змістом справи, ПАТ «Дельта Банк» права ОСОБА_2 у розумінні ЗУ «Про захист прав споживачів» не порушені, оскільки, заявлено вимоги щодо зобов'язання зняти обтяження з іпотеки, підставою якого є договір купівлі-продажу прав вимоги між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк».

Таким чином, не заслуговує на увагу вказівка апелянта на те, що відповідно до ЗУ «Про захист прав споживачів, споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав, оскільки за змістом позову, питання щодо порушення ПАТ «Дельта Банк», як особою, до якої перейшло право вимоги за оскаржуваними договорами, ОСОБА_2 не ставиться.

Не заслуговує на увагу і посилання на рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. зі змісту якого вбачається, що правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення та виконання договору підпадають під норми регулювання ЗУ «Про захист прав споживачів», з тих самих підстав, оскільки вимога зняття обтяження, вчиненого на підставі договору купівлі-продажу між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» не підпадає під регулювання ЗУ «Про захист прав споживачів».

Не заслуговують також на увагу доводи клопотання про те, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

У наведених ОСОБА_2 справах Україна не була стороною, тому положення вказаних рішень Суду не мають прецедентний характер у даній справі та не можуть бути застосовані до правовідносин щодо обчислення судового збору, його сплати, а також звільнення осіб від його сплати, які регулюються національним законодавством України.

Крім того, за положеннями пунктів 59, 60 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" (Заява N 28249/95) Страсбург, 19 червня 2001 року, на яке також посилається заявниця, Суд вважає, що положення пункту 1 статті 6 про виконання зобов'язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (див., рішення суду у справі "Ейрі проти Ірландії", цитоване вище, там само, п. 25 - 26).

Відповідно Суд постановляє, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв'язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду, яке є саме по собі таким, що суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції.

Враховуючи ці чинники, далі Суд має визначити, чи становила вимога сплати збору, зокрема за обставин цієї конкретної справи, обмеження, яке завдало шкоди самій суті права заявника на доступ до суду (п. 61 вищевказаного Рішення).

Визначення за ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31.03.2017 року, що заявнику слід сплатити 1818, 96 грн. за подачу апеляційної скарги або надати документи, що підтверджують право апелянта бути звільненою від сплати судового збору у цій справі, з урахуванням її обставин, не становить обмежень, яке могло б бути визнано таким, що завдало шкоди суті права заявника на доступ до суду у контексті вищевказаного Рішення Європейського Суду. (т.2 а.с.180-181)

Так, в даному контексті, слід наголосити на тому, що за матеріалами справи, ОСОБА_2 взято кредитні кошти у розмірі 100 000 доларів США, з урахуванням факту оскарження рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та вимогою, відповідно до національного законодавства, сплати суму судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 1818, 96 грн.

Зазначене не може вважатись обмеженням права до ступу до суду, також і з урахуванням обставин справи.

Посилання заявника на роз'яснення, що містяться в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" від 17 жовтня 2014 року N 10 і судову практику в інших справах не можуть бути визнані підставою для звільнення заявника від сплати судового збору, оскільки зміни до зазначеної постанови вносились 25.09.2015 р., та не стосувались питання узгодження суперечностей ЗУ «Про судовий збір», зміни до якого набрали законної сили 01.09.2015 р., та ЗУ «Про захист прав споживачів».

Посилання на практику ВСУ від 29.11.2016 р. не заслуговує на увагу, оскільки справа стосується повернення депозитного вкладу, а заявника звільнено від сплати судового збору на підставі ст. 82 ЦПК України, про що апелянт ОСОБА_2 у своєму клопотанні, не заявляє, як про підставу звільнення від сплати судового збору, вказуючи, що таке звільнення прямо передбачено ЗУ «Про захист прав споживачів».

Посилання на практику ВССУ від 18.05.2016 р., також не заслуговує на увагу, оскільки практика ВССУ та ВСУ є суперечливою, а суд, перевіряючи підстави для звільнення від сплати судового збору, повинен виходити з обставин кожної конкретної справи, що в даному випадку і було зроблено.

Крім того, ці роз'яснення і практика не спростовують правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 30 листопада 2016 року № 6-1121цс16, про те, що спеціальним законом є Закон України від 8 липня 2011 року № 3674-VІ «Про судовий збір», а провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, з огляду на обов'язковість застосування останньої судами України (ст. 360-7 ЦПК України), і не містять доводів і мотивів, які б давали можливість відступити від вищевказаної правової позиції Верховного Суду України.

Так, ЗУ «Про судовий збір» від 22 травня 2015 № 484-VIII, який набрав чинності 1 вересня 2015 року, внесено зміни та викладено статтю 5 цього Закону в новій редакції, у якій звільнення від сплати судового збору споживачів - за позовами, що пов'язані з порушенням їхніх прав не передбачено. Зазначений Закон є спеціальним в частині сплати судового збору, про що і свідчить перелічена практика ВСУ в ухвалі апеляційної інстанції про залишення позову без руху.

Таким чином, зважаючи на те, що апелянт вимог вказаної ухвали не виконав, судовий збір, належний до сплати, не сплатив, тому є всі підстави для застосування вимог ст. 297 ЦПК України.

За змістом ч. 2 ст. 121 ЦПК України, якщо недоліки заяви не усунуто, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

З огляду на вищенаведене, оскільки недоліки апеляційної скарги усунуто не було, апеляційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись ст.ст. 121, 297 ЦПК України, суддя, -

у х в а л и в :

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про звільнення від сплати судового збору, - відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14 лютого 2017 року - визнати неподаною та повернути заявнику.

Ухвалу може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду по розгляду цивільних та кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Суддя Лапчевська О.Ф