Номер провадження 2/754/1531/17
РІШЕННЯ

Іменем України

11 вересня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді Шевчука О.П.

при секретарі - Базік А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Деснянське управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві про зобов'язання звільнити земельну ділянку та стягнення матеріальної та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

До суду звернувся ОСОБА_1 з позовом про зобов'язання ОСОБА_2 звільнити самовільну зайняту земельну ділянку та стягнення з відповідача матеріальну та моральну шкоду в розмірі 500 000 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у 2009 році він розпочав оформлення земельної ділянки на АДРЕСА_2 площею 0,315 га.

Позивач за власні кошти завіз на зазначену земельну ділянку глину, битий щебінь, розрівняв її та встановив стовпчики.

У 2010 році ОСОБА_2 за сприяння о/у ВБСБЕЗ Ліщук М.Г. порушив проти позивача кримінальну справу та сам зайняв земельну ділянку, викравши при цьому вагончик на колесах, в якому знаходилось майно позивача на суму понад 40 000 грн., організував автостоянку та по даний час отримує від її діяльності прибуток.

У 2013 році позивач почав оформлювати іншу земельну ділянку по АДРЕСА_1, однак ОСОБА_2 організував ще одну автостоянку, паркан та споруди якої перешкоджають позивачу розробити проект землеустрою.

Посилаючись на викладене та норми чинного законодавства позивач просить суд позов задовольнити.

ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримав з наведених в заяві підстав.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, зазначивши, що позивачем не надано суду доказів належності йому земельних ділянок, що є предметом позову, на праві власності, крім того, вироком суду встановлено, що ОСОБА_1 самовільно зайняв земельну ділянку по АДРЕСА_1.

Посилаючись на викладене та норми чинного законодавства, представник відповідача просить суд в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі суд встановив наступне.

28.07.2014 року Київською міською Радою підготовлено проект рішення Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки державному комунальному підприємству «Лавра» на АДРЕСА_1 для організації паркової зони (без права капітальної забудови) (а.с. 3).

01 липня 2016 року між КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації землі» та ДКП «Лавра» укладено Договір на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с. 7 -8).

Листом від 26.10.2016 року Департамент земельних ресурсів КМДА повернув ДКП «Лавра» клопотання щодо надання дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки для організації паркової зони та будівництва Храму Святої Покрови по АДРЕСА_1 для врахування зауважень до нього (а.с. 23).

При цьому доказів належності на праві власності або на праві користування ДКП «Лавра» земельної ділянки по АДРЕСА_1 суду не надано.

Крім того, вироком Деснянського районного суду міста Києва від 06 квітня 2012 року ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 1971 КК України та встановлено, що він самовільно зайняв земельну ділянку площею 0,315 га на АДРЕСА_2 (а.с. 28).

Відповідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Оскільки позивачем не надано суду доказів перебування земельної ділянки по АДРЕСА_1 в його користуванні або на праві власності, суд підстав для задоволення позову в частині вимог про її звільнення не вбачає.

Не підлягають задоволенню також вимоги позивача щодо відшкодування матеріальної і моральної шкоди в розмірі 500 000 грн. з наступних підстав.

Відповідно ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В обґрунтування вимог про відшкодування матеріальної шкоди позивач зазначає, що відповідача викрав «вагончик на колесах в якому було майно на суму понад 40 000 грн.» (а.с. 38).

При цьому позивачем не надано суду жодних доказів наявності у нього на праві власності такого вагончика, наявності належного позивачу майна в ньому та вартості цього майна.

Крім того, позивачем не надано доказів викрадення такого майна відповідачем.

Не доведено позивачем також спричинення йому моральної шкоди, не зазначено в чому вона полягає, її розмір та вину відповідача в її спричиненні.

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача а тому відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,60,88,213-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про зобов'язання звільнити земельну ділянку та стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя