УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Червинської М.Є.,

суддів: Завгородньої І.М., Коротуна В.М.,

Кадєтової О.В., ПоповичО.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 грудня

2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 04 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з указаним позовом та, з урахуванням його уточнень, просило стягнути з ОСОБА_3 заборгованість в розмірі 17 339,14 дол. США, що за курсом НБУ складало 366 202 грн 63 коп., та 528 583 грн 27 коп. пені і штрафів, всього - 894 785 грн 90 коп.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ «КБ «ПриватБанк» зазначало, що 11 травня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ «КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ «КБ «Приватбанк», та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № CNR0GA00000011, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 20 000 дол. США, зі сплатою за користування кредитом 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагород за надання фінансового інструменту в розмірі 1,5 % від суми виданого кредиту та з кінцевим терміном повернення - 11 травня

2017 року.

30 липня 2013 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду до кредитного договору № CNR0GA00000011 від 11 травня 2007 року, за умовами якої пункт 1.1 кредитного договору викладено в новій редакції: банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 11 травня 2007 року по 16 травня 2017 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії в розмірі

38 701,40 дол. США на наступні цілі: у розмірі 20 000 дол. США - на споживчі цілі, в розмірі 16 221,69 дол. США - для погашення простроченої заборгованості, а також в розмірі 2 479,71 дол. США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 13,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати в розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту. Періодом сплати вважати період з 20 по 25 число кожного місяця. Щомісяця в період сплати, починаючи з 30 липня 2013 року, позичальник повинен сплачувати кошти в сумі 10 57,56 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди, комісії.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 03 серпня 2015 року складає 17 339,14 дол. США, що за курсом НБУ становило

366 202 грн 63 коп., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором складала 465 476 грн 56 коп., штраф (фіксована частина) - 250 грн, штраф (процентна складова) - 62 856 грн 71 коп., яку ПАТ «КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_3

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 04 лютого 2016 року, позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору № CNR0GA00000011 від 11 травня 2007 року станом на 03 серпня 2015 року в розмірі 17 339,14 дол. США, що за курсом НБУ станом на 03 серпня 2015 року становило 366 202 грн 63 коп., також 465 476 грн 56 коп. - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 250 грн - штрафу (фіксована частина), 62 856 грн 71 коп. - штрафу (процентна складова).

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що ОСОБА_3 неналежним чином виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, а тому заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню в примусовому порядку.

Проте повністю погодитися із зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна з огляду на таке.

Судами встановлено, що 11 травня 2007 року між ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір № CNR0GA00000011, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит в розмірі 20 000 дол. США, зі сплатою 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагород за надання фінансового інструменту в розмірі 1,5 % від суми виданого кредиту та з кінцевим терміном повернення - 11 травня 2017 року.

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 березня 2010 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі

20 144,70 дол. США.

30 липня 2013 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду до кредитного договору № CNR0GA00000011 від 11 травня 2007 року, за умовами якої пункт 1.1 кредитного договору викладено в новій редакції: банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти на строк з 11 травня 2007 року по 16 травня 2017 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії кредиту в розмірі

38 701,40 дол. США на наступні цілі: у розмірі 20 000 дол. США - на споживчі цілі, в розмірі 16 221,69 дол. США - для погашення простроченої заборгованості, а також у розмірі 2 479,71 дол. США - на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п. п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків в розмірі 13,08 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,50 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати врозмірі 0,2 % від суми виданого кредиту. Періодом сплати вважати період з 20 по 25 число кожного місяця. Щомісяця в період сплати, починаючи з 30 липня 2013 року, позичальник повинен сплачувати кошти в сумі 10 57,56 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотках, винагороди, комісії.

Звертаючи до суду із даним позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» зазначало, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_3 своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 03 серпня 2015 року складала 17 339,14 дол. США, що за курсом НБУ становило 366 202 грн 63 коп., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором складала 465 476 грн 56 коп., штраф (фіксована частина) -

250 грн, штраф (процентна складова) - 62 856 грн 71 коп.

Відповідно до частини ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 березня 2010 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором та не перевірили чи не відбулось на підставі вказаного судового рішення дострокового повернення кредиту, не перевірили розміру заборгованості та правових підстав для повторного стягнення заборгованості по тілу кредиту.

При цьому судами не було враховано, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-157цс16).

Помилковим є також висновок судів попередніх інстанцій про відсутність подвійного характеру відповідальності при стягненні пені та штрафу.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

Крім того, судами не враховано, що розмір пені перевищує суму боргу майже в два рази, що відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України є підставою для зменшення її розміру.

Враховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій не визначились з характером спірних правовідносин, не встановили фактичних обставин справи щодо розміру заборгованості за кредитним договором, не перевірили факту дострокового погашення кредиту, обставин виконання судового рішення про стягнення заборгованості та наявності підстав для повторного стягнення заборгованості по тілу кредиту, а також одночасного нарахування пені та штрафу за прострочення виконання зобов'язання.

Водночас доводи касаційної скарги щодо пропуску позивачем строку спеціальної позовної давності є безпідставними, з огляду на те, що відповідачем не було заявлено під час розгляду справи в суді першої інстанції клопотання про застосування строків позовної давності.

За змістом ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Рішення по суті спору ухвалюється судом першої інстанції, а на стадії апеляційного провадження здійснюється лише перевірка законності й обґрунтованості рішення суду (ст. 303 ЦПК України), тому заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

Апеляційним судом на стадії апеляційного провадження правомірно та у межах наданих повноважень застосовується позовна давність за заявою, зробленою стороною у спорі під час розгляду справи в суді першої інстанції, до ухвалення рішення по суті спору.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі № 6-246цс14.

Колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що вказані вище обставини свідчать про неповне встановлення судами першої та апеляційної інстанцій фактичних обставин щодо розміру заборгованості за кредитним договором, що призвело до неправильного вирішення спору, а тому ухвалені судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 343-345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 21 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від

04 лютого 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.Є. Червинська

Судді: І.М. Завгородня

О.В.Кадєтова

В.М.Коротун

О.В. Попович