Придніпровський районний суд м.Черкаси
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 711/9872/17

Номер провадження2/711/2778/17

13 грудня 2017 року

Придніпровський районний суд міста Черкаси у складі:

головуючий суддя Дунаєв С.О.

при секретарі Нарадько Л.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» про стягнення грошових коштів за порушення строків розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь наступні суми: 10366,74грн - заборгованість по заробітній платі (9993,26грн) збільшена на індекс інфляції (373,74грн); 53263,04грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні; 10000грн. - відшкодування моральної шкоди.В обґрунтування позову зазначено, що 09.06.2017р. позивача було звільнено. До теперішнього часу відповідачем не здійснено з нею розрахунку при звільненні і заборгованість по виплаті заробітної плати складає 9993,26грн. У зв'язку з чим позивач звернувся до суду з зазначеним позовом.

Відповідач надав суду заперечення проти позову /а.с.20-25/, в яких зазначено, що заборгованість з виплати заробітної плати виникла через скрутне фінансове становище підприємства, оскільки у зв'язку із суттєвим підвищенням ціни на газ, підприємство було вимушено припинити свою діяльність, а відновило її тільки у червні 2017р., а за таких обставин в підприємства виникли борги та державним виконавцем було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно підприємства /а.с.26-45/. Отже оскільки у затримці розрахунку з позивачем відсутня вина відповідача, то на нього не може бути покладено обов'язок із сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також в запереченнях зазначено, що в будь-якому випадку розмір середнього заробітку має бути зменшений задля забезпечення збереження принципу співмірності. Щодо вимоги позивача про стягненні інфляційний збитків, відповідач зазначив, що такі вимоги не можуть поширюватися на трудові правовідносини. Також в запереченнях зазначено, що вимога про стягнення моральної шкоди не підлягає до задоволення, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження перенесених нею моральних страждань. Тож, відповідач просить відмовити у позові в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив.

Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просили їх задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2, який діє на підставі договору про надання юридичних послуг, в судовому засіданні надав уточненні позовні вимоги, та зазначив, що станом на 13.12.2017р. кількість днів за час затримки розрахунку при звільненні складає 136 робочих днів, а відтак з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час такої затримки в сумі 53263,04грн. Також він підтримав уточнені позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити та покласти на відповідача судові витрати, які складаються з оплати судового збору та витрат на правову допомогу.

Заслухавши пояснення осія, які беруть участь у справі, дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини.

Позивач з 31.08.2004р. по 109.06.2017р. працювала на ПАТ «АЗОТ», що підтверджується відомостями з трудової книжки /а.с.5/.

Наказом від 08.06.2017р. №600-ВК позивача звільнено із займаної посади відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін /а.с.9/.

При звільненні позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку з виплати заробітної плати у зв'язку з чим утворилась заборгованість з виплати заробітної плати, яка станом на 30.10.2017р. складає 9993,26грн, що підтверджується відповідною довідкою ПАТ «АЗОТ» від 30.10.2017р. №590 /а.с.6/ та фактично визнається сторонами.

До теперішнього часу відповідачем не здійснено остаточного розрахунку з позивачем, через що остання звернулася до суду з зазначеним позовом.

Тож між сторонами існує спір з приводу порядку здійснення розрахунку при звільненні, який регулюється нормами Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП), Законів України від 24.03.1995р. №108/95-ВР «Про оплату праці» (далі - Закон №108/95) та від 19.10.200р. №2050-III «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон №2050).

Згідно ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Як встановлено судом відповідач в порушення ст.116 КЗпП не здійснив виплати належної позивачу заробітної плати в день її звільнення у зв'язку з чим до теперішнього часу має заборгованість перед позивачем в розмірі 9993,26грн, яка підлягає стягненню.

Крім того, позивач просить сягнути заборгованість по невиплаченій заробітній платі разом із проведенням її індексації за період з 09.06.2017р. по 09.11.2017р.

Законом №2050 передбачено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, що провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів (в тому числі заробітної плати), нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001р. № 159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після тримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.

Наведений представником позивача розрахунок такої компенсації здійснений правильно, не спростований відповідачем, а тому в цій частині позовні вимоги також підлягають до задоволення.

Згідно ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки відповідачем до теперішнього часу не здійснено повного розрахунку з позивачем, то вимоги про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку підлягають до задоволення. Крім того, доводи представників відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими.

В цьому контексті слід звернути увагу, що у своїй практиці Верховний Суд України неодноразово зазначав, що аналіз змісту ст.ст.116, 117 КЗпП дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України (постанова №6-2163цс16 від 31.05.2017р., №6-259цс17 від 13.03.2017р.). Аналогічні роз'яснення викладені і в п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановами державного виконавця від 29.05.2017р., 31.08.2017р., 21.09.2017р., 26.09.2017р. не виправдовує затримку розрахунку при звільненні, який мав відбутись не пізніше 12.06.2017р. (перший наступний робочий день після звільнення). До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований, а також наявність/відсутність інших банківських рахунків.

Отже всупереч вимог ст.60 ЦПК відповідачем не надано суду ніяких доказів того, що у порушенні прав позивача на своєчасне отримання заробітної плати відсутня вина відповідача. Оскільки відповідачем до теперішнього часу так і не здійснено повного розрахунку з позивачем, то вимога про стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку підлягає задоволенню.

В цьому контексті слід звернути увагу, що за змістом ч.2 ст.117 КЗпП підставою для зменшення судом розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені є виключно наявність таких умов: 1) наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; 2) виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; 3) прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу. Оскільки жодної з зазначених обставин в даному випадку судом не встановлено то правові підстави для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку відповідача з позивачем відсутні. Зазначений висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові ВСУ від 13.03.2017р. у справі №6-259цс17.

Розраховуючи розмір середнього заробітку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує наступне.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у п.20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема а.3 п.2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Ураховуючи, що звільнення позивача відбулося 09.06.2017р., то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за квітень та травень 2017 року.

Відповідно до п.5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Наведений позивачем розрахунок середньоденної заробітної плати не відповідає вимогам Порядку, оскільки розрахований виходячи з суми середньоденної заробітної плати, яка дорівнює 391,64грн. Такий розмір середньоденного заробітку позивача визначений у довідці відповідача про доходи №591 від 31.10.2017 /а.с.7/. Разом з тим, згідно відомостей зазначеної довідки, позивач у квітні та травні 2017р. відпрацювала 24 робочих дні, за які отримала заробітну плату в сумі 7671,42грн. За таких обставин, середньоденний заробіток позивача складає 319,64грн. (7671,42грн. / 24 р.д.), а визначений у довідці розмір середньоденного заробітку позивача як 391,64грн є помилкою, на що також звернув увагу представник відповідача у поданих суду запереченнях.

Також позивачем невірно обчислено кількість робочих днів за час затримки виплати розрахунку при звільненні. На момент прийняття судом рішення по справі період прострочення розрахунку відповідача з позивачем складає 129 робочих днів (з 12.06.2017р. (перший робочий день після звільнення) по 12.12.2017р. включно (день ухвалення рішення не береться до розрахунку, оскільки його ще не можна вважати простроченим), тому розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку складає 41233,56 грн. (129р.д. х 319,64грн.) і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Доводи відповідача стосовно того, що суд обов'язково має зазначити, що сума середнього заробітку підлягає зменшенню на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору є необґрунтованими, оскільки спростовуються положеннями ст.ст.164, 167, 168 Податкового кодексу України та п.6 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999р. №13.

За змістом зазначених норм справляння і сплата податку з прибутку фізичних осіб та інших обов'язкових платежів з громадян є обов'язком працівника і роботодавця, як податкового агента. З огляду на порядок обчислення та спосіб нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то за своєю сутністю та правовим режимом податкового регулювання такий дохід прирівнюється до заробітної плати, отриманої відповідно до умов трудового договору, якщо інше не передбачено законом. Отже визначена судом сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає оподаткуванню на загальних підставах як заробітна плата з особливостями, встановленими законом. На момент розгляду справи такий дохід має оподатковуватись податком на доходи фізичних осіб та військовим збором. Обов'язок нарахування та утримання таких податків покладається на податкового агента (п.п.14.1.180 п.14.1 ст.14, п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168, п.16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України).

Таким чином, на теперішній час дане питання чітко врегульовано нормами Податкового кодексу України, що усуває необхідність додаткового його врегулювання рішенням суду.

Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.

Статтями 16 та 23 ЦК передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Позивач визначила розмір завданої їй моральної шкоди в 10000грн, проте всупереч вимог ч.1, 3 ст.60 ЦПК суду не надано доказів на обґрунтування підстав з яких виходила позивач при визначенні такого розміру. В цьому контексті суд звертає увагу, що сам по собі факт несвоєчасного розрахунку роботодавця з працівником ще не свідчить про завдання моральної шкоди. Суду не надано відповідних доказів на підтвердження обставин, які свідчать про втрату нормальних життєвих зв'язків і здійснені позивачем додаткові зусилля для організації свого життя, а отже вимога про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою і не підлягає до задоволення.

Таким чином, позовні вимоги підлягають до часткового задоволення в частині вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції в розмірі 10367грн. та середнього заробітку за період затримки розрахунку в сумі 41233,56грн.

Щодо розподілу судових витрат, то суд виходить з наступного. Судові витрати по справі складаються із судового збору в сумі 703,13грн та понесених позивачем витрат з оплати правової допомоги в сумі 1000грн. Надані позивачем докази /а.с.63-66/ свідчать про обґрунтованість розміру понесених нею судових витрат, а тому на підставі ст.ст.84, 88 ЦПК вони підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача пропорційно частині задоволених позовних вимог. Загальна ціна позову складає 73630,04грн (10367грн+53263,04грн+10000грн), а задоволенню підлягають вимоги на загальну суму 51600,56грн, що складає 70% від позовних вимог. За таких обставин за рахунок відповідача позивачу має бути відшкодовано 70% понесених нею судових витрат, що складає 1192грн.

Відповідно до статті 367 ЦПК суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 10367 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.7, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 367 Цивільно-процесуального кодексу України суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ПАТ «АЗОТ» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції в сумі 10367грн та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 41233,56грн, що разом складає 51600 (п'ятдесят одна тисяча шістсот) гривень 56 (п'ятдесят шість)копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з ПАТ «АЗОТ» на користь ОСОБА_1 1192(тисяча сто дев'яносто дві) гривні в якості відшкодування судових витрат.

Рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі з урахуванням індексу інфляції в сумі 10367грн допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене особами, які брали участь у справі, шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Черкаської області через Придніпровський районний суд міста Черкаси. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий: С. О. Дунаєв