Ухвала

іменем україни

31 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Леванчука А.О., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - Калинича Івана Івановича - на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 25 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулося до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 04 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 101/04-2008, згідно з яким останній отримав кредит у сумі 54 378 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,89 % річних, строком повернення до 02 квітня 2038 року, із цільовим призначенням - проведення розрахунків за договором купівлі-продажу від 04 квітня 2008 року, за яким ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_1. На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором того самого дня між тими самими сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є зазначена квартира. У зв'язку з невиконанням позичальником належним чином взятих за кредитним договором зобов'язань утворилася заборгованість, яка станом на 01 січня 2014 року становить 829 102 грн 06 коп.

Також позивач зазначив, що внаслідок наявності заборгованості у ОСОБА_5 банк звертався до Шевченківського районного суду м. Києва, рішенням якого від 14 травня 2010 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 514 922 грн 44 коп. На підставі цього рішення видано виконавчий лист, який пред'явлено до виконання, однак постановою державного виконавця повернуто вказаний виконавчий лист стягувачу у зв'язку з відсутністю майна у боржника. Згідно з отриманою банком інформацією заставне майно - вищевказану квартиру - продано і вона вже належить іншим особам. Заставне майно було реалізовано шляхом зняття заборони на відчуження іпотеки через судові органи. Так, заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 30 червня 2010 року задоволено позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5, скасовано договір іпотеки, укладений із позивачем, щодо квартири АДРЕСА_1. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 06 травня 2011 року скасовано заочне рішення Мукачівського міськрайонного суду від 30 червня 2010 року, у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено. Проте до ухвалення рішення апеляційним судом вказана квартира - предмет іпотеки - була декілька разів перепродана та перейшла у власність інших осіб.

За наведених обставин, посилаючись на ст. 23 Закону України «Про іпотеку», позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу предмета іпотеки через прилюдні торги. Крім того, на підставі ст. 40 Закону України «Про іпотеку» просить виселити всіх мешканців, які зареєстровані або проживають у квартирі, що є предметом іпотеки.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 10 червня 2014 року у задоволенні позову ПАТ «КБ «Надра» відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 25 листопада 2016 року скасовано рішення суду першої інстанції, позов задоволено частково.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ПАТ «КБ «Надра» за кредитним договором від 04 квітня 2008 року № 101/04-2008 у розмірі 772 900 грн 72 коп., яка складається із: 433 213 грн 81 коп. - заборгованість за кредитом; 260 384 грн 92 коп. - заборгованість за процентами; 35 837 грн 65 коп. - пеня; 43 464 грн 34 коп. - штраф, звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 84,50 кв. м, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з прилюдних торгів, за початковою ціною предмета іпотеки, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Виселено ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

У задоволенні решти позовних вимог ПАТ «КБ «Надра» відмовлено.

Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - адвокат Калинич І.І. - просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач є добросовісним набувачем, придбав квартиру в період, коли вона не була предметом іпотеки, повторно арешт та заборона відчуження накладені після укладення договору купівлі-продажу, а тому ст. 23 Закону України «Про іпотеку» не застосовується.

Однак із вказаними висновками обґрунтовано не погодився апеляційний суд.

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

За змістом цієї норми на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформації про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов'язки іпотекодавця.

Отже, в разі вибуття заставного майна з власності іпотекодавця, законодавством встановлено механізм захисту прав іпотекодержателя шляхом перенесення всіх прав та обов'язків іпотекодавця на особу, до якої перейшло право власності на майно.

У разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Встановивши факт переходу до відповідача права власності на нерухоме майно під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на підставі незаконного судового рішення, апеляційний суд дійшов правильного висновку про застосування до спірних правовідносин ст. 23 Закону України «Про іпотеку».

При цьому суд правильно послався на правові позиції Верховного Суду України, викладені у постановах від 13 травня 2015 року № 6-53цс15 та від 10 червня 2015 року № 6-449цс15.

Установивши, що в зазначеній квартирі зареєстрована ОСОБА_4 та що цю квартиру придбано за рахунок кредитних коштів, повернення яких забезпечено іпотекою відповідного жилого приміщення, апеляційний суд із посиланням на ст. ст. 38, 39, 40, 41 Закону України «Про іпотеку», ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР дійшов правильного висновку про наявність підстав для виселення ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, апеляційний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі ст. ст. 10, 60, 212, 303 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про порушення апеляційним судом норм процесуального права стосовно безпідставного, на думку заявника, поновлення апеляційним судом строку на апеляційне оскарження, не впливають на правильність висновків суду по суті вирішеного спору.

Згідно з ч. 2 ст. 337 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги про відсутність у позивача на момент подання позову, а також і станом на час розгляду справи апеляційним судом, права на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, спростовуються матеріалами справи, а також положеннями норм матеріального права.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у ч. 2 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Таким чином, іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням ст. 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодноздійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У зв'язку з цим безпідставними є доводи касаційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин аналогії закону, а саме: ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Доводи касаційної скарги про невідповідність оскаржуваного рішення вимогам ст. 316 ЦПК України є помилковими, спростовуються змістом цього рішення, а доводи про порушення ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 179, ст. ст. 212, 213 ЦПК України зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, ухваленим із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для його скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України воно підлягає залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - Калинича Івана Івановича - відхилити.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 25 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

А.О.Леванчук

А.В.Маляренко