АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Справа № 674/1668/16-ц
Провадження № 22-ц/792/1943/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 грудня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду Хмельницької області в складі:

Головуючого судді Корніюк А.П.

суддів Купельського А.В., Янчук Т.О.

секретар Філіпчук О.С.

за участю апелянтки ОСОБА_1, позивачки ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 674/1668/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дунаєвецького районного суду від 18 жовтня 2017 року (суддя Артемчук В.М.) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2, звертаючись до суду із позовом зазначала, що 08.11.2013 року між нею та ОСОБА_1 був укладений договір позики, згідно якого вона позичила останній грошові кошти у сумі 2300 доларів США та 200 Євро, які ОСОБА_1 зобов'язалася повернути до 01.12.2013 року з умовою сплати за кожен місяць прострочки 5% в доларах США, про що власноручно написала розписку. Як вказує ОСОБА_2, відповідач свої зобов'язання по поверненню отриманих сум позики за договором не виконує, тому керуючись ст.ст. 1047, 1048 ЦК України просила суд стягнути із ОСОБА_1 борг за договором позики від 08.11.2013 року в сумі 177 333 грн., з яких: 2300 дол. США та 200 Євро, що еквівалентно 64 485 грн. основний борг, 4025 доларів США та 550 Євро, що еквівалентно 102 919 грн. та 9929 грн. - відсотки за користування позикою за період з 01.12.2013 року по 01.11.2016 року та судові витрати.

Під час розгляду справи ОСОБА_2, посилаючись на те, що частину боргу за договором позики їй відповідачем повернуто, неодноразово уточнювала позовні вимоги, в останній редакції яких, просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_1 суму боргу та відсотків станом на 03.10.2017 року в розмірі 175 914 грн. 44 коп., з яких 67142 грн. 47 коп. - сума основного боргу та 108 771 грн. 97 коп. відсотки за користування коштами, згідно курсу Національного банку України станом на 18.10.2017 року та судові витрати.

Рішенням Дунаєвецького районного суду від 18 жовтня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму позики в розмірі 2300 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18.10.2017 р. еквівалентно 60913 грн. 89 коп. та 200 євро, що за курсом НБУ станом на 18.10.2017 року еквівалентно 6228 грн. 58 коп., процентів від суми позики 3612,37 доларів США, що за курсом НБУ станом на 18.10.2017 року еквівалентно 95671 грн.09 коп., а всього 162813 (сто шістдесят дві тисячі вісімсот тринадцять) грн. 56 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку та вказує, що це рішення є незаконним, а тому підлягає до скасування. Апелянт зазначає, що суд, беручи за основу розрахунки позивача, не врахував, що математична формула розрахунків ОСОБА_2 ґрунтується виключно на її особистому знанні та не відповідає формулі, визначеній бухгалтерським обліком, при цьому судом не надано жодних обґрунтувань обрання доказів. Натомість судом безпідставно не взято до уваги наданий нею розрахунок суми боргу за користування позичкою, який виконаний фахівцем у галузі бухгалтерського обліку та фінансів на підставі розрахунків позивача з урахуванням повернення останній станом на 01.01.2015 року 11550 грн., що еквівалентно 1285 доларів США. Також на думку апелянта суд визначаючи розмір боргу незаконно не врахував отримання позивачем боргу в сумі 16635 грн., що еквівалентно 238,9 доларів США у період з 25.01.2015 року по 25.12.2015 року та 16200 грн., що еквівалентно 240,3 доларів США у період часу з 25.01.2016 року по 25.09.2016 року, сплату яких підтвердила позивач у своїх записах. Також апелянт посилається на те, що судом при ухваленні оскаржуваного рішення не враховано визнання позивачем отримання від орендарів відповідачки коштів за період з 01.06.2015 року по 25.10.2016 року в сумі 29 635 грн., що еквівалентно 1225 доларів США, однак розписки про часткове погашення боргу не видала та вчинити відповідний запис на розписці відмовилась, чим порушила вимоги ст. 545 ЦПК України. Так, на думку апелянта, сторони погодившись, що ОСОБА_2 буде отримувати від орендарів відповідача кожного 25 числа місяця платежі, фактично внесли суттєві зміни у договір позики від 08.11.2013 року щодо способу і часу повернення боргу. Також сторони дійшли згоди, що платежі за орендну плату будуть зараховуватись як погашення основного боргу з врахуванням курсу гривні до долара США, а проценти будуть нараховуватись на залишок основної суми боргу, у зв'язку з чим апелянт вважає незаконним самостійне зарахування позивачем коштів не на погашення заборгованості, а на проценти. Крім того, під час здійснення розрахунків судом не враховано отриманий позивачем 25.11.2016 року від орендаря ОСОБА_3 платіж на погашення боргу в сумі 900 грн., а у рішенні суду відсутній розрахунок стягнутих з неї сум, у зв'язку з чим не можливо перевірити їх достовірність.

Встановлено, що апелянткою оскаржується рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог. Рішення Дунаєвецького районного суду від 18.10.2017 року в частині відмови у позові сторонами не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала в повному обсязі і просить її задовольнити, скасувавши рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнала і просить її відхилити, залишивши рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. (ч. 1 ст. 263 ЦПК України).

Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 2 ст. 78, ч.ч. 1,6 ст. 81, ч. 3 ст. 12 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 08 листопада 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, про що свідчить розписка про отримання відповідачем коштів в сумі 2300 доларів США та 200 Євро і остання взяла на себе зобов'язання про повернення позики до 01.12.2013 року, а у разі несвоєчасного виконання зобов'язання виплачувати позивачу за кожен місяць прострочки по 5% в доларах США.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи (а.с. 84).

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відповідач не виконала своїх зобов'язань щодо повернення суми коштів за договором позики від 08.11.2013 року, на вимогу позивача борг не повернула, не надала суду належних доказів за правилами ст. 545 ЦК України на підтвердження повернення позики і сума боргу становить 2300 доларів США, що еквівалентно станом на 18.10.2017 року 60913 грн. 89 коп. та 200 Євро, що еквівалентно станом на 18.10.2017 року 6228 грн. 58 коп. Встановивши, що ОСОБА_1 прострочила виконання грошового зобов'язання за договором позики, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, то вказана сума боргу відповідно до вимог ст. ст. 1046-1050 ЦК України підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача зі сплатою відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України процентів в розмірі 95671 грн. 09 коп.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобов'язання обмежується поверненням боргу.

Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України.

Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В силу положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Відповідно до вимог ст.545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернутим його боржникові.

У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Враховуючи те, що оригінали розписок знаходяться у ОСОБА_2, а не у боржника ОСОБА_1 і в розписці нічого не зазначено про часткове або повне виконання зобов'язання по поверненню 2300 доларів США і 200 Євро, суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що відповідачка ОСОБА_1 не повернула позивачці борг по розписці від 08.11.2013р. в строк до 01.12.2013 року і по даний час.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Посилання апелянтки на те, що судом першої інстанції безпідставно покладено в основу оскаржуваного рішення розрахунок, що виконаний позивачкою, а не враховано той розрахунок, що надавався нею є таким, що не заслуговує на увагу, оскільки на думку колегії суддів судом у відповідності із вимогами ст. 212 ЦПК України (в редакції чинній на момент прийняття рішення) дано вірно оцінку усім розрахункам, що надавалися в судовому засіданні учасниками справи і ці доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанції по їх оцінці. Крім того, встановлено, що будь-яких розрахунків щодо розміру боргу ОСОБА_1, виконаних фахівцем у галузі бухгалтерського обліку та фінансах відповідачка в суді першої інстанції не надавала.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме не з'ясовано обставини про повернення позивачу у 2014 році боргу в сумі 11550 грн., що еквівалентно 1285 доларів США., що підтверджується особистими записами ОСОБА_2 колегія суддів вважає їх недоведеними, адже відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції у відповідності із вимогами ст. 212 ЦПК України (в редакції чинній на момент прийняття рішення) дана правильна оцінка зазначеному запису.

Так, суд першої інстанції вірно виходив з того,, що надані відповідачкою записи достовірно не підтверджують, що у 2014 році нею поверталися позивачу кошти в сумі 11550 грн. саме за договором позики від 08.11.2013 року натомість із оригіналу вказаного запису, наданого в засіданні апеляційного суду (а.с.153,) вбачається, що отримані у 2014 році від ОСОБА_1 кошти надавалися останньою на погашення боргу за договором позики від 25.09.2013 року, укладеного між матір'ю позивачки ОСОБА_4 та відповідачкою. І сам факт укладення договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 визнається апелянткою.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що надані відповідачкою записи не є доказом виконання нею боргового зобов'язання від 08.11.2013 року, оскільки згідно ч. 2 ст. 79 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. А згідно ч. 1 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачем не надано належних та допустимих в розумінні ст. ст. 77, 78 ЦПК України доказів на підтвердження повернення боргу по договору позики.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо неврахування судом повернутого відповідачкою у листопаді 2016 року боргу в сумі 900 грн., колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки як в суді першої інстанції так і в засіданні апеляційного суду позивач пояснила, що вказана сума отримана нею в жовтні 2016 року від орендарів відповідачки та згідно записів (а.с. 28, 153 зворотній бік) ця сума входить у 1800 грн. зарахованих за жовтень 2016 року, і саме ці кошти були враховані судом першої інстанції при визначенні суми боргу.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивач незаконно зараховувала сплачені ОСОБА_1 кошти на погашення відсотків за договором, а не на погашення основної суми боргу, спростовуються положеннями ст. 534 ЦК України, відповідно до якої у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором або законом: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції не враховано визнання позивачкою факту отримання нею саме станом на 01.12.2013 року коштів в сумі 29635 грн., що еквівалентно 1225 доларів США та, що судом першої інстанції не було взято до уваги ту обставину, що за погодженням сторін були внесені зміни до договору позики від 08.11.2013 року в порушення вимог ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України є недоведеними, адже ОСОБА_2 як в суді першої так і в суді апеляційної інстанції вказані обставини не визнавалися, а ОСОБА_1 будь-яких доказів на їх підтвердження надано не було.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383, 390 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дунаєвецького районного суду від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 26.12.2017 року.

Головуючий (підпис) А.П. Корніюк

Судді (підпис) А.В. Купельський

(підпис) Т.О. Янчук

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.П. Корніюк

Головуючий у першій інстанції Артемчук В.М. Провадження № 22-ц/792/1943/17

Доповідач Корніюк А.П. Категорія №19, 27