Категорія 33Доповідач Матківська М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Матківської М.В.

Суддів: Медяного В.М., Сопруна В.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

За участю: позивача ОСОБА_2; представника відповідача - прокурора Побережної-Войтенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Вінницької області і Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди,

В с т а н о в и л а:

20 вересня 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Прокуратури Вінницької області і Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України 595,35 грн. матеріальної шкоди та 5 000 грн. моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на його користь з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України у Вінницькій області.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Прокуратури Вінницької області і Державної казначейської служби України про відшкодування майнової та моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким стягнути з Державної казначейської служби України на його користь 595,35 грн. матеріальної шкоди та 5 000 грн. моральної шкоди.

Зазначив, що рішення суду першої інстанції є незаконним і упередженим з тих підстав, що він надав належні докази на підтвердження заподіяної йому матеріальної та моральної шкоди; розмір матеріальної шкоди підтверджено довідкою, а моральна шкода - поясненнями згідно ст. 55, 56 Конституції України.

В судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу, просить її задовольнити.

Представник відповідача Прокуратури Вінницької області заперечила проти задоволення апеляційної скарги, просить її відхилити і залишити без змін законне рішення суду першої інстанції.

Представник відповідача Державного казначейської служби України, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився і не надав письмових заперечень на апеляційну скаргу позивача.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим: суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішує справу згідно із законом, ухвалюючи рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Прокуратури Вінницької області із заявою про злочин згідно ст. 370 ч. 2, ст. 371 ч. 1 КК України, в якій просив прийняти цю заяву; внести відомості до ЄРДР протягом 24 годин; порушити кримінальне провадження за ст. 370 ч. 2, ст. 371 ч. 1 КК України відносно ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6; розпочати досудове слідство, про що його повідомити як заявника (а. с. 4).

9 листопада 2016 року Прокуратурою Вінницької області направлено відповідь ОСОБА_2 на його заяву, де зазначено, що його заява за своїм змістом та суттю не є повідомленням про злочин, оскільки не містить даних про вчинення службовими особами Бершадського РВ УМВС України у Вінницькій області кримінальних правопорушень, передбачених ст. 370, 371 КК України, за викладених ним обставин, а тому підстави для внесення даних відомостей до ЄРДР відсутні (а. с. 4 на звороті).

9 листопада 2016 року ОСОБА_2 повторно подав до Прокуратури Вінницької області заяву про злочин згідно ст. 370 ч. 2, ст. 371 ч. 1 КК України, із викладенням обставин та клопотання, зазначених у попередній заяві від 25 жовтня 2016 року (а. с. 3).

17 листопада 2016 року позивач звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із скаргою на бездіяльність Прокуратури Вінницької області (а. с. 5-6).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 листопада 2016 року скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою від 9 листопада 2016 року задоволено.

Зобов'язано уповноважену особу Прокуратури Вінницької області внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою ОСОБА_2 від 9 листопада 2016 року (а. с. 6 на звороті).

Згідно повідомлення Прокуратури Вінницької області від 21 грудня 2016 року № 17/1-1200-03 слідчим відділом Прокуратури Вінницької області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000365 від 28 листопада 2016 року за ч. 2 ст. 370, ч. 1 ст. 371 КК України щодо працівників Бершадського РВ УМВС України у Вінницькій області (а. с. 7).

Звернувшись до суду з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, позивач зазначив, що така шкода завдана йому в зв'язку з бездіяльністю Прокуратури Вінницької області, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за його заявою, в зв'язку з чим він був вимушений оскаржувати таку бездіяльність до суду.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду (ч. 1). Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах (ч. 6).

Отже шкода, завдана іншими незаконними діями або бездіяльністю чи незаконними рішеннями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду відшкодовується на загальних підставах, виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами, що містять у статтях 1173, 1174 ЦК України.

Стаття 1173 ЦК України визначає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

За правилами статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ч. 1). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч.3). Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування (ч. 4). Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 5).

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (пункт 5 постанови).

Пунктом 9 зазначеної постанови визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно пункту 10-1 зазначеної постанови при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

По справі встановлено, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 листопада 2017 року, яка набрала законної сили, задоволено скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою від 9 листопада 2016 року. Зобов'язано уповноважену особу Прокуратури Вінницької області внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР за заявою ОСОБА_2 від 9 листопада 2016 року (а. с. 6 на звороті).

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу (ч. 1).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач ОСОБА_2 зазначив, що внаслідок бездіяльності Прокуратури Вінницької області, що полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР за його заявою, йому завдано матеріальну шкоду в загальній сумі 595,35 грн., із яких: витрати на поштові відправлення - 28,65 грн., поїздка до Прокуратури Вінницької області 26 жовтня 2016 року - 223,40 грн., поїздка у Вінницький міський суд 24 листопада 2016 року - 223,40 грн., витрати на відрядження за 2 дні - 120 грн.

При цьому позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження розміру матеріальної шкоди (квитків, квитанцій, документів про відрядження тощо).

Довідка, видана начальником автостанції (а. с. 8), не є належним доказом понесених позивачем витрат на проїзд до м. Вінниці та у зворотному напрямку, оскільки така довідка не свідчить про те, що такі витрати понесені позивачем; крім того ця довідка не містить ні номеру ні дати та у ній зазначено вартість квитків на проїзд в автобусі за певними напрямки, проте не зазначено станом на яку дату встановлена така вартість квитків.

Зазначене спростовує доводи апеляційної скарги позивача в тій частині, що розмір матеріальної шкоди встановлено довідкою.

На обґрунтування моральної шкоди позивач зазначив те, що з вини прокуратури він змушений був порушити звичний ритм життя, звертатись до суду із скаргами та витрачати свій особистий час.

При цьому позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту заподіяння йому моральної шкоди відповідачем Прокуратурою Вінницької області та наявності причинного зв'язку між завданою йому шкодою та діями відповідача.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позовні вимоги, заявлені позивачем, не доведені ним у судовому засіданні, а тому до задоволення не підлягають.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення є правильним, тому воно не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 14 листопада 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: М.В. Матківська

Судді: В.М. Медяний

В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом

Суддя: М.В. Матківська