Ухвала

іменем україни

24 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Висоцької В.С.,

суддів: Євграфової Є.П., Кафідової О.В.,

Умнової О.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аско-Експедиція», третя особа - Філія «Транс-Капітал» Приватного акціонерного товариства «Атлант», про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з квітня 2008 року він працював на посаді провідного спеціаліста з вантажних перевезень Запорізької філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Аско-Експедиція» (далі - ТОВ «Аско-Експедиція»)

Указом Президента України від 17 березня 2014 року його було мобілізовано до лав збройних сил України з 02 квітня 2014 року.

28 квітня 2014 року Запорізьку філію ТОВ «Аско-Експедиція» було ліквідовано та його переведено на посаду провідного менеджера з логістики відділу вантажних перевезень до головного офісу ТОВ «Аско-Експедиція», що знаходиться в м. Київ.

Вказував на те, що після демобілізації, 30 березня 2015 року він повернувся до роботи в головний офіс ТОВ «Аско-Експедиція» на посаду провідного менеджера з логістики. 15 травня 2015 року відповідач видав наказ № 34 «Про реорганізацію структури ТОВ «Аско-Експедиція», на підставі якого було розформовано відділ вантажних перевезень та скорочено посаду, на якій він працював. Цього ж дня йому вручили попередження про наступне вивільнення.

18 травня 2015 року комісією з працівників ТОВ «Аско-Експедиція» було складено акт про його попередження щодо наступного вивільнення та одночасно запропоновано посаду кур'єра на неповний робочий день з посадовим окладом 1 000 грн, від якої він відмовився, оскільки вона не відповідає його спеціальності та рівню заробітної плати. 15 липня 2015 року його було звільнено на підставі наказу від 10 липня 2015 року «Про звільнення ОСОБА_3.».

Вважає своє звільнення та скорочення його посади необґрунтованим та незаконним, оскільки з одинадцяти працівників відділу вантажних перевезень, що підпадали під скорочення, реально було звільнено лише дві особи, інші працівники залишилися працювати на підприємстві. При цьому, він відповідно до п. 3 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» має переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці протягом двох років з дня звільнення зі строкової військової служби.

Посилаючись на наведене та на те, що відповідач не склав техніко-економічне обґрунтування причин проведення ліквідації структурного підрозділу підприємства, просив поновити його на посаді провідного менеджера з логістики відділу вантажних перевезень ТОВ «Аско-Експедиція» та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 30 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 працював в Запорізькій філії ТОВ «Аско-Експедиція» з 01 квітня 2008 року. У зв'язку з ліквідацією Запорізького філіалу ТОВ «Аско-Експедиція», 29 квітня 2014 року він був переведений тимчасово до головного офісу м. Києва ТОВ «Аско-Експедиція» на посаду провідного логіста до моменту виключення з військової служби відповідно до ст. 119 КЗпП України.

30 березня 2015 року приступив до виконання обов'язків провідного менеджера логістики вантажних перевезень у зв'язку з демобілізацією.

Протоколом загальних зборів учасників ТОВ «Аско-Експедиція» від 15 травня 2015 року затверджено штатний розпис товариства, в якому відсутній відділ вантажних перевезень та відсутня посада провідного менеджера логістики вантажних перевезень.

Наказом ТОВ «Аско-Експедиція» від 15 травня 2015 року № 34, на основі проведення аналізу діяльності підприємства за останні дев'ять місяців, з метою поліпшення фінансово-господарської діяльності та на виконання рішення загальних зборів учасників ТОВ «Аско-Експедиція» з 15 липня 2015 року розформовано відділ вантажних перевезень зі скороченням посад, згідно додатку № 1, з наказом про реорганізацію структури ТОВ «Аско-Експедиція» ознайомлено 34 особи, в тому числі і позивача.

18 травня 2015 року комісією з працівників ТОВ «Аско-Експедиція» було складено акт про попередження ОСОБА_3 щодо наступного вивільнення та останньому була запропонована посада кур'єра на неповний робочий день з посадовим окладом 1 000 грн. Від запропонованої роботи ОСОБА_3 відмовився.

Наказом від 10 липня 2015 року № 24-к ОСОБА_3 було звільнено з посади провідного менеджера з логістики відділу вантажних перевезень 15 липня 2015 року, на підставі п. 1ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності працівників.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що роботодавцем при проведенні реорганізації підприємства із розформуванням відділу вантажних перевезень та при скороченні позивача не порушені вимоги чинного законодавства, зокрема, і щодо його переважного права на залишення на роботі, а отже відсутні підстави для поновлення позивача на роботі та виплати середнього заробітку та відшкодування моральної шкоди.

При цьому, судами зазначено про відсутність у позивача переважного права на зайняття посади начальнику відділу автоперевезень, оскільки посада, яку обіймав позивач, та вказана посада є нерівнозначними та різної кваліфікації, окрім того, станом на 18 травня 2015 року ця посада не була вільною.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони є правильними, відповідають фактичним обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.

Відповідно до положень п. 1. ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1-2, 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

За правилами ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.

Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 має статус учасника бойових дій.

29 травня 2015 року за власним бажанням звільнився начальник відділу автомобільних перевезень, у зв'язку із чим, 13 липня 2015 року ОСОБА_3 направив відповідачу заяву про бажання зайняти посаду начальника відділу автоперевезень, але листом від 14 липня 2015 року йому було відмовлено.

Після отримання заяви ОСОБА_3 про бажання зайняти посаду начальника відділу автоперевезень, за даними трудової книжки та особової справи відповідачем було проаналізовано його трудову діяльність та встановлено, що його кваліфікація і продуктивність праці є значно нижчими в порівняні з іншими працівниками відділу вантажних перевезень, що скорочуються, а також в порівнянні з працівниками відділу автоперевезень, який бажав очолити позивач.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 щодо призначення ОСОБА_4 на посаду начальника відділу автоперевезень, яка до цього обіймала посаду начальника відділу вантажних перевезень та підлягала скороченню разом з іншими працівниками відділу вантажних перевезень, апеляційний суд звертав увагу на те, що відповідно до п. 1 посадової Інструкції начальника відділу автомобільних перевезень на посаду начальника відділу назначається працівник, який має вищу освіту, додаткову освіту за спеціальністю «логістика» та такий, що має досвід роботи в цій галузі та на аналогічній посаді не менше 3 років.

ОСОБА_4 має вищу освіту, має підготовку та досвід роботи в галузі логістики понад 20 років, протягом 10 років займала посаду заступника директора підприємства, основним видом діяльності якого було надання послуг у сфері логістики, та 1 рік 1 місяць займала посаду начальника відділу вантажних перевезень, а отже її кандидатура відповідала вимогам посадової інструкції для зайняття посади начальника автоперевезень.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки за трудовим законодавством працівник не має права вимагати надання йому роботи, якщо ця робота потребує більш високої кваліфікації та наявність досвіду роботи керівником, якого у позивача не було. При цьому є правильними висновки судів про те, що працівник, що звільняється за скорочення чисельності та штату, не може претендувати на посаду вищу, ніж він займав на час звільнення, а призначати працівників на керівні посади є прерогативою роботодавця з урахуванням їх кваліфікації, досвіду, особистих якостей тощо.

Крім того, згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади за відповідною професією чи спеціальністю які існують на даному підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-491цс16, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

У Витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні відомості щодо структурних підрозділів ТОВ «Аско-Експедиція», у якому працював позивач. Від запропонованої вакантної посади, яка була наявна на підприємстві на час попередження ОСОБА_3, останній відмовився.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що при скороченні, з ТОВ «Аско-Експедиція» до філії «Транс-Капітал» ПрАТ АТП «Атлант» були переведені інші працівники, оскільки ці працівники були звільнені та через деякий час заново прийняті до іншої юридичної особи.

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 червня 2016 року, оскільки вони є законні та обґрунтуванні, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 13 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С. Висоцька

Судді: О.В. Кафідова

Є.П.Євграфова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська