04 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., ІзмайловоїТ.Л., Кадєтової О.В.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання припиненими кредитного та іпотечного договорів,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 10 листопада 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У квітні 2014 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 звернулися до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк», (далі -
ПАТ «ВіЕйБі Банк»), третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання припиненими кредитного та іпотечного договорів.
На обґрунтування позовних вимог зазначали, що 19 червня 2007 року між ОСОБА_10 та ПАТ ««ВіЕйБі Банк» укладено кредитний договір, відповідно до умов якого йому надано кредитні кошти у розмірі 10 000 дол. США, що згідно курсу НБУ на момент укладання договору становило суму 50 500 грн.
У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та неповнолітньою на час укладення договору ОСОБА_8 та банком 19 червня 2007 року укладено іпотечний договір, відповідно до вимог якого позивачі передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру, загальною площею
77, 4 кв. м, житловою площею 47, 6 кв. м, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1, що належала їм на праві спільної сумісної власності.
Починаючи з 2008 року у зв'язку із фінансовою кризою,
ОСОБА_4 не зміг вчасно виплачувати кредитні кошти, що призвело до того, що банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 85 444 грн 48 коп.
Під час розгляду справи ОСОБА_4. добровільно сплачено суму у розмірі 25 575 грн 36 коп. З огляду на це банк зменшив розмір позовних вимог та просив стягнути з нього суму у розмірі 59 749 грн 24 коп. заборгованості за кредитним договором та судові витрати у справі.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від

11 січня 2012 року позовні вимоги ПАТ «ВіЕйБі Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» суму

у розмірі 59 749 грн 24 коп. заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Після ухвалення вказаного рішення ОСОБА_4 добровільно погашав суму заборгованості та станом на 01 січня 2016 року ним було добровільно сплачено 43 637 грн 98 коп., залишок заборгованості перед банком становив суму у розмірі 16 111 грн 26 коп.

У лютому 2016 року на адресу ОСОБА_5 надійшов лист від 08 лютого 2016 року з вимогою погасити залишок суми заборгованості у розмірі

51 279 грн 63 коп. Із вказаного листа, позивачі зрозуміли, що банком не враховано ту обставину, що ОСОБА_4 вносились будь-які кошти.

07 квітня 2016 року ОСОБА_4 сплачено на рахунок вказаний

в листі-вимозі залишок суми боргу у розмірі 16 231 грн 30 коп., судовий збір у розмірі 597 грн 49 коп. та витрати на ІТЗ судового процесу

у розмірі 120 грн.

Таким чином, позивачі вважають, що ОСОБА_4 станом на день подання позову до суду виконано всі зобов'язання перед відповідачем та сплачено 60 586 грн 61 коп., однак з листа від 08 лютого 2016 року вбачається, що відповідач не врахував проплати здійснені ОСОБА_4 на виконання рішення суду.

Оскільки ОСОБА_4 повністю сплачено на користь відповідача суму заборгованості, то його зобов'язання перед відповідачем, що виникли на підставі кредитного договору припинені, тому кредитний договір та договір іпотеки є припиненими.

Ураховуючи наведене, позивач просив визнати кредитний договір від 19 червня 2007 року та іпотечний договір від 19 червня 2007 року припиненими та зняти заборону відчуження нерухомого майна, а саме: трьохкімнатної квартири, загальною площею 77, 4 кв. м, житловою площею 47, 6 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виключення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та виключення з державного реєстру іпотек.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від

21 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Волинської області від 10 листопада

2016 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від

21 вересня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 10 листопада 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції,

з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 19 червня 2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ «ВіЕйБі Банк» укладено кредитний договір , відповідно до умов якого ОСОБА_4 надано кредитні кошти у розмірі 10 000 дол. США, що згідно курсу НБУ на момент укладення договору становило суму у розмірі 50 500 грн.

Відповідно до умов кредитного договору кошти надано

ОСОБА_4 строком до19 червня 2017 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та неповнолітньою на час укладення договору ОСОБА_8 та банком 19 червня 2007 року укладено іпотечний договір, відповідно до вимог якого позивачі передали в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру, загальною площею

77, 4 кв. м, житловою площею 47, 6 кв. м, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1, що належала їм на праві спільної сумісної власності.

У 2008 році у зв'язку із невиконанням ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором, ПАТ «ВіЕйБі Банк» звернулося до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від

11 січня 2012 року позовні вимоги ПАТ «ВіЕйБі Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» суму

у розмірі 59 749 грн 24 коп. заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Починаючи з моменту вказаного рішення ОСОБА_4 добровільно погашав суму заборгованості шляхом внесення коштів до каси банку.

Згідно наданих позивачами квитанцій ОСОБА_4 всього сплачено кошти на загальну суму 85 435 грн 48 коп.

З урахуванням сплачених коштів позивачі зазначають про те, що ОСОБА_4 станом на день подання позовної заяви фактично виконано всі зобов'язання перед відповідачем та сплатив всі необхідні кошти у зв'язку з чим зобов'язальні відносини між сторонами є припиненими.

Також, встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 січня 2012 року стягнуто з ОСОБА_4 заборгованість, яка існувала станом на грудень 2011 року, питання про розірвання, припинення чи визнання недійсним кредитного договору судом не вирішувалось.

Строк дії укладеного кредитного договору закінчується 19 червня

2017 року, залишок суми боргу на підставі судового рішення у розмірі

16 231 грн 30 коп. ОСОБА_4 сплачено на рахунок вказаний в листі-вимозі від 07 квітня 2016 року.

У зв'язку з цим банком відповідно до умов укладеного договору продовжували нараховуватись відсотки за користування кредитом, штрафні санкції за порушення умов договору та на даний час існує заборгованість за кредитом у сумі 164 216 грн 91 коп., що свідчить про відсутність підстав припинення зобов'язань виконанням.

Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України зазначено, що правочин

є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з вимогами ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та у порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредитні кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. ДО відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, встановив, щоОСОБА_4 кредитні зобов'язання не виконано, а іпотечний договір має похідний характер від основного зобов'язання та укладений з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань, тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання кредитного та іпотечного договорів припиненими.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 21 вересня 2016 року та ухвали апеляційного суду Волинської області від 10 листопада 2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області

від 21 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області

від 10 листопада 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський АкціонернийБанк», третя особа - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання припиненими кредитного та іпотечного договорів залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко Т.Л. Ізмайлова О.В. Кадєтова