АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/212/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : на ухвалу Годік Л. С.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоЮвшина В. І.
суддівГончар Н. І., Міщенка С. В.
при секретаріГаджієвій Ю. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ПАТ "Дельта Банк" про визнання іпотечного договору недійсним,

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ПАТ "Дельта Банк" про визнання іпотечного договору недійсним.

Ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 листопада 2016 року позовна заява залишена без розгляду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, вважаючи, що ухвала Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 листопада 2016 року постановлена з порушенням норм процесуального права та просить скасувати оскаржувану ухвалу, а справу передати на розгляд до суду першої інстанції.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Постановляючи 15 листопада 2016 року ухвалу про залишення позовної заяви ОСОБА_6 без розгляду, суд першої інстанції керувався п.6 ст. 207 УПК України, відповідно до якого позовна заява залишається без розгляду, якщо між сторонами укладено договір про передачу спору на вирішення до третейського суду і від відповідача надійшло до початку з'ясування обставин у справі та перевірки їх доказами заперечення проти вирішення спору в суді.

Проте погодитись з даним висновком суду першої інстанції колегія суддів не може з наступних підстав

Відповідно до пункту 9.1 іпотечного договору всі спори за цим договором вирішуються сторонами в процесі переговорів. У випадку неможливості вирішення спірних питань шляхом переговорів, всі спори, розбіжності та вимоги, які виникають при виконанні цього договору чи у зв'язку з ним або випливають з нього (включаючи, але не обмежуючись - визнання цього договору недійсним або дійсним, укладеним або не укладеним) вирішуються Постійно діючим Третейським судом при Асоціації українських банків у порядку, встановленому у договорі..

На підставі даних вимог іпотечного договору та п.6 ч.1 ст.207 ЦПК України, суд постановив ухвалу про залишення заяви без розгляду, так як між сторонами укладено договір про передачу спору на вирішення до третейського суду і від відповідача надійшло до початку з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами заперечення проти вирішення спору в суді.

Залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_6 про визнання правочину недійсним через наявність третейської угоди між сторонами суд першої інстанції не врахував наявність заперечень позивача щодо вирішення спору в третейському суді та те, що Конституція України гарантує судовий захист з боку держави і таке конституційне право не може бути скасоване або обмежене (частина друга статті 22, стаття 64 Конституції України).

В силу приписів статті 3 ЦПК України до суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, а угода про відмову від права на звернення до суду вважається недійсною.

В Рішенні Конституційного суду України від 10 січня 2008 року у справі N 1-3/2008 (N 1-рп/2008) за конституційним поданням 51 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень абзаців сьомого, одинадцятого статті 2, статті 3, пункту 9 статті 4 та розділу VIII "Третейське самоврядування" Закону України "Про третейські суди" (справа про завдання третейського суду) визначено, що практика Європейського суду з прав людини свідчить, що звернення фізичних та/або юридичних осіб до третейського суду є правомірним, якщо відмова від послуг державного суду відбулася за вільним волевиявленням сторін спору (Рішення у справі "Девір проти Бельгії" від 27 лютого 1980 року).

Третейське застереження, викладене у п. 9.1 спірного договору, не обмежує позивача у зверненні з відповідним позовом до суду.

Згідно статті 5 Закону України "Про третейські суди" юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

За умовами пункту 11 статті 6 (на час укладення спірних угод пункт 7 статті 6 Закону України "Про третейські суди" третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком інших справ, які відповідно до закону підлягають вирішенню виключно судами загальної юрисдикції. Наведена норма чітко визначає підвідомчість справ третейським судам і встановлює певні винятки (справи), які не можуть бути передані на розгляд третейського суду.

Апеляційний суд приходить до висновку, що згідно з положеннями чинного законодавства певне питання вирішується "судом", "у судовому порядку", "на підставі рішення суду" слід вважати, що йдеться про державні суди з огляду на висновки Конституційного суду України наведені у його Рішенні від 10 січня 2008 року у справі N 1-3/2008 (N 1-рп/2008) (справа про завдання третейського суду).

Згідно з положеннями частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами.

Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону України "Про третейські суди", є здійснення ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного частиною п'ятою статті 55 Конституції України.

Третейські суди не віднесені до системи судів загальної юрисдикції (стаття 125 Конституції України), не здійснюють правосуддя, їх рішення не є актами правосуддя, а самі вони не входять до системи судів загальної юрисдикції.

Пунктом 3 статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Враховуючи вищевикладене та з огляду на умови ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України виключно державними судами розглядаються спори щодо визнання правочину недійсним.

Крім того, предметом іпотеки, недійсності правочину, за даним спором є нерухоме майно.

Пунктом 7 ч.1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди» визначено, що третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком: справ у спорах щодо нерухомого майна, включаючи земельні ділянки.

Тому на підставі викладеного колегія суддів приходить до висновку, що вказана справа не підлягає розгляду в третейському суді.

Відповідно до п. 4 ст. 311 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 311, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів судової палати,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 листопада 2016 року задовольнити, а ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 15 листопада 2016 року скасувати.

Цивільну справу повернути до суду першої інстанції для продовження її розгляду по суті.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий :

Судді :