Справа № 309/3349/15-ц
У Х В А Л А

Іменем України

14 червня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої судді Кожух О.А.

суддів Джуги С.Д., Готри Т.Ю.,

з участю секретаря Волощук В.І. .,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» на заочне рішення Хустського районного суду від 24 лютого 2016 року по справі за позовом Хустського міжрайонного прокурора в інтересах недієздатного ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року Хустський міжрайонний прокурор в інтересах недієздатного ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 12.07.2010 між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк; правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») було укладено кредитний договір № SAMDN50OTC003464882, згідно умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 2000 грн.

Вказував, що під час укладення правочину ОСОБА_1 мав хронічне психічне захворювання, що позбавляло його можливості усвідомлювати свої дії та керувати ними у момент його вчинення.

Посилаючись на дані обставини та норми цивільного законодавства, просив визнати недійсним кредитний договір від 12.07.2010 № SAMDN50OTC003464882 та застосувати наслідки недійсності правочину.

Заочним рішенням Хустського районного суду від 24 лютого 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним кредитний договір від 12.07.2010 № SAMDN50OTC003464882, укладений між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк». Повернуто сторони за договором у попередній стан, який існував до моменту укладення договору. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Хустського районного суду від 15 червня 2016 року заяву Банку про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Додатковим рішенням цього суду від 21.03.2017 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» залишок неповернутих кредитних коштів у розмірі 15,51 грн.

На заочне рішення Хустського районного суду від 24 лютого 2016 року Банк подав апеляційну скаргу. Посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову прокурора.

Заслухавши позицію представника Банку та представника прокуратури Закарпатської області, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 12.07.2010 між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (далі Банк; правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») було укладено кредитний договір № SAMDN50OTC003464882, згідно умов якого позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2000 грн. (а.с.158-161)

Відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (ч. 1 ст. 225 ЦК України).

Підставою для визнання правочину недійсним у порядку, передбаченому ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

У даній справі на виконання ухвали суду про призначення судово-психіатричної експертизи, проведення якої доручено Обласній психіатричній лікарні м. Берегово, комісією лікарів надано висновок № 4 від 14.01.2016, згідно якого ОСОБА_1 у момент підписання кредитного договору від 12.07.2010 був позбавлений можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.36-40).

Відповідно до цього висновку ОСОБА_1 з 2001 року перебуває на обліку у психо-неврологічному відділенні Хустської районної поліклініки. Неодноразово був госпіталізований у психіатричну лікарню, де лікувався у періоди 17.07.2007 30.08.2007, 09.07.2008 12.08.08, 21.10.2008 28.11.2008, 17.02.2009 01.04.2009, 16.07.2009 01.08.2009, 11.08.2009 08.09.2009, 15.09.2009 27.10.2009 ЛКК № 469 діагноз: параноїдна шизофренія, епізодичний перебіг, нестійка ремісія. 14.10.2009 обласною МСЕК визнаний інвалідом 2-ї групи до 2011 року. Наступні госпіталізації 26.04.2010 12.05.2010, 17.09.2010 03.11.2010. 16.10.2013 обласною МСЕК визнаний інвалідом 2-ї групи до 16.10.2016. 1.12.2012 проводилась амбулаторна СПЕ (Акт № 208) висновок «виявляє ознаки хронічного психічного захворювання у вигляді параноїдної шизофренії, епізодичного перебігу з наростаючим дефектом».

Рішенням Хустського районного суду від 04.03.2013 ОСОБА_1 визнано недієздатним, встановлено над ним опіку, а його батька ОСОБА_2 призначено опікуном (а.с.8-9).

Отже, ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що оскільки під час укладання кредитного договору ОСОБА_1 ще не був визнаний недієздатним, проте не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними в силу психічного стану, то такий договір підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 225 ЦК України.

Відповідно до ст. 1057-1 ч. 1 ЦК України у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обовязковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ст. 216 ч. 1 ЦК України та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю.

Згідно наданого прокурором розрахунку по виписці, наданій Банком за кредитним договором від 12.07.2010 № SAMDN50OTC003464882, позичальником усього отримано від банку 8728,56 грн. із яких повернуто коштів у сумі 8713,05 грн., а відтак залишок грошової суми, яка має бути повернута кредитодавцю становить 15,51 грн.

Посилання банку на ст. 226 ЦК України щодо правових наслідків учинення правочину недієздатною фізичною особою є необґрунтованими, оскільки на момент укладення спірного правочину ОСОБА_1 не було визнано недієздатним.

Також не може бути взято до уваги довод представника Банку, що ОСОБА_1 здійснювалось погашення кредиту, оскільки це не спростовує висновок судово-психіатричної експертизи, згідно якого ОСОБА_1 саме у момент підписання кредитного договору від 12.07.2010 був позбавлений можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ухвалене з додержанням норм матеріального й процесуального права. Доводи апеляційної скарги Банку не спростовують висновків місцевого суду, у зв'язку з чим підстави для її задоволення відсутні. Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, п.1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» - відхилити.

Заочне рішення Хустського районного суду від 24 лютого 2016 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча:

Судді: