УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., ЗавгородньоїІ.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення грошових коштів, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який уточнив в ході розгляду справи, та остаточно просив стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) суму коштів, що надійшли на його рахунок під час здійснення тимчасової адміністрації у розмірі 1 200,00 доларів США; упущену вигоду в розмірі 10,5 % річних з 09 вересня 2014 року на суму невиконаних розпоряджень про здійснення перерахувань грошових коштів відповідно до наданого розрахунку; 5 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди; суму грошових коштів, яку він перерахував на свій рахунок з іншого банку, а саме 1 200 доларів США відповідно до платіжного доручення № 1 від 03 липня 2014 року; 1 200 доларів США відповідно до платіжного доручення № 2 від 04 липня 2014 року; 1 100 доларів США відповідно до платіжного доручення № 3 від 04 липня 2014 року, а всього 3 500 доларів США.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що 03 липня 2014 року публічним акціонерним товариством комерційний банк «Актив-банк» (далі - ПАТ КБ «Актив-банк», банк) було прийнято від нього платіжне доручення № 1 на переказ з його поточного валютного рахунку 1 200 доларів США на його рахунок у ПАТ «КБ «Хрещатик», а 04 липня 2014 року прийнято платіжні доручення № 1, № 2 та № 3 на суми 1200 доларів США, 1 200 доларів США та 1 100 доларів США про перерахування коштів з його поточного валютного рахунка на його рахунок у ПАТ «КБ «Хрещатик».

Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 02 вересня 2014 року № 545 ПАТ «КБ «Актив-банк» віднесено до категорій неплатоспроможних, на підставі чого Фонд запровадив у банку тимчасову адміністрацію.

Позивач вказував, що 09 вересня 2014 року під час здійснення Фондом тимчасової адміністрації на його поточний рахунок надійшли кошти у розмірі 1 200 доларів США з призначенням платежу «повернення невиконаного платіжного доручення», проте Фонд відмовляється добровільно повернути суму коштів, що надійшли на його рахунок під час здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Актив- Банк», у зв'язку із чим ОСОБА_4 просив задовольнити позов.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня

2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Останньою ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня 2015 року залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

При новому розгляді справи суд апеляційної інстанції, погоджуючись із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, врахував висновки і мотиви скасування попереднього рішення апеляційного суду, викладені в постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року, та на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, керувався вимогами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», та виходив з того, що на підставі договору банківського рахунка між сторонами склалися зобов'язальні правовідносини, які носять майново-грошовий характер, а відтак у даному випадку позивач виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними йому коштами, на якого поширюється обмеження, встановлене п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», у зв'язку із чим дійшли обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.

Відмовляючи у задоволенні вимог про відшкодування упущеної вимоги та моральної шкоди суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що спірні правовідносини регулюються спеціальним законом, яким є Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а відшкодування таких виплат цим Законом не передбачено.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

З огляду на вищевикладене та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 17 вересня

2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

І.М. Завгородня

О.В. Попович