АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

12 грудня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Кулікової С.В., Махлай Л.Д.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2,

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, про відібрання малолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И Л А:

23 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_3 про негайне відібрання її малолітнього сина та повернення їй.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона та відповідач у справі є батьками малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вона разом з дитиною проживає за місцем своєї реєстрації, відповідач зарестрований за іншою адресою та проживає окремо від них.

05.07.2017 відповідач без її відома та згоди, всупереч інтересам дитини змінив місце проживання малолітньої дитини шляхом її викрадення.

Зазначила про те, що у зв'язку з тим, що відповідач відмовився повернути її малолітню дитину, і звернення до поліції не дало бажаного результату, вона звернулася до Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації. Рішенням Служби у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, яке набрало законної сили та відповідачем не оскаржувалося, визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю, однак відповідач дане рішення ігнорує та не виконує, безпідставно не повертає дитину матері.

За наведених обставин, позивачка просила задовольнити позов у повному обсязі з підстав, передбачених статтею 162 СК України.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, мотивуючи її тим, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилалася на те, що судом неповно встановлено обставини, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, судом першої інстанції належним чином не досліджено наявні в матеріалах справи докази, які підтверджують місце проживання малолітньої дитини разом з матір'ю, а також розпорядження служби у справах дітей, яким визначено місце проживання дитини з матір'ю.

Вказувала на те, що під час розгляду справи судом не було встановлено, що повернення малолітньої дитини за місцем проживання матері буде створювати загрозу життю та здоров'ю дитини, та буде суперечити інтересам дитини, у зв'язку з чим у суду були відсутні підстави для відмови в задоволенні позову з підстав, якими він обґрунтовував рішення, що призвело до неправильного застосування судом положень ст. 29 ЦК України, ст. 160-162 СК України.

Судом також не було враховано докази, які незадовільно харектеризують відповідача. За вказаних обставин просила скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16.11.2017 та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Позивачка та її представник ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.

Відповідач в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив відхилити, а рішення залишити без змін.

Третя особа - Служба у справах дітей Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направила.

Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 25 грудня 2015 року по 27 червня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу.

ІНФОРМАЦІЯ_8 року у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народився син ОСОБА_6.

Розпорядженням № 413 від 08 серпня 2017 року Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації місце проживання малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначено разом з матір'ю ОСОБА_1

23 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що вона, відповідач ОСОБА_3 та їх син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживали в квартирі АДРЕСА_1. На прохання відповідача 27 червня 2017 року вона разом з малолітньою дитиною переїхала проживати за місцем своєї реєстрації де і зареєстрована малолітня дитина. 05 липня 2017 року ОСОБА_3 разом зі своєю матір'ю приїхали до позивача з метою побачення з дитиною, проте отримавши дитину, викрали сина та перевезли до квартири за місцем проживання відповідача. До сина відповідач її не пускає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду, враховуючи наступне.

Звертаючись до суду позивачка просила захистити її порушене право з підстав, передбачених ст. 162 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 162 СК України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Як вбачається з матеріалів справи та визнано відповідачем в суді апеляційної інстанції станом на 05.07.2017 батьки дитини проживали окремо, кожний за своїм місцем реєстрації.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів.

Як вбачається з матеріалів справи позивачка має постійне зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 8 на звороті).

В суді апеляційної інстанції відповідач визнав, що дитина зареєстрована за місцем проживання матері з його згоди. Також відповідач визнав, що дитину не повернув позивачці у зв'язку з недбайливим, на його думку, ставленням позивачки до дитини. Пояснив, що 05.07.2017, коли він взяв з дозволу позивачки дитину на прогулянку, остання передала йому дитину не по погоді вдягнуту.

За приписами діючого законодавства дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Матеріали справи не містять доказів, і такі докази не було надано відповідачем до суду апеляційної інстанції, що повернення малолітньої дитини за її місцем проживання створює загрозу її життю та здоров'ю або негативно впливатиме на її розвиток, а також не встановлено обставин, що повернення дитини буде суперечити її інтересам.

За наведених обставин, коли наявними у справі доказами позивачем доведено, що відповідач самочинно, без згоди матері, з якою на законних підставах проживала малолітня дитина, змінив місце проживання останньої, колегія суддів вважає помилковим висновок суду про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо незадовільного психічного стану позивачки.

Згідно довідки Київського міського психоневрологічного диспансеру № 4 № 2479 від 27.07.2017 ОСОБА_1 на обліку у лікаря-психіатра не перебуває (а.с. 14).

З Висновку спеціаліста за результатами психодіагностичного обстеження від 12.07.2017 (далі - Висновок) вбачається, що емоційно-поведінкових відхилень у розвитку особистості ОСОБА_1 як матері не виявлено. Тривожний та розгублений емоційний стан, а також страх є нормативними для періоду переживання кризи сімейного самовизначення та стресу у зв'язку із незадоволенням материнських потреб (а.с. 10-14).

З матеріалів справи вбачається, що станом на 05.07.2017, під час зміни відповідачем законного місця проживання малолітньої дитини, останньому навіть не виповнилося п'яти місяців.

Як зазначено у Висновку спеціаліста, фактичне позбавлення немовля фізичної присутності матері засвідчує неготовність батька дитини взяти відповідальність за психічний розвиток дитини, оскільки провідною умовою його нормативності є щоденний емоційний контакт з матір'ю (а.с. 11).

За приписами ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Статтею 3 Конвенції Про права дитини від 20.11.1989, яка набула чинності для України 27.09.1991, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Оскільки зареєстрованим місцем проживання дитини є місце проживання матері, розпорядженням служби у справах дітей визначено місце проживання малолітньої дитини разом з матір'ю, беручи до уваги вік дитини, провідною умовою його нормативності є щоденний емоційний контакт з матір'ю, а також враховуючи те, що не встановлено підстав, які б перешкоджали поверненню дитини до матері, колегія суддів приходить до висновку про доведеність позовних вимог позивача.

Ухвалюючи рішення судом першої інстанції не взято до уваги наведені обставини та неправильно застосовано положення статті 162 СК України, що призвело до неправильного вирішення спору.

Отже, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 162 СК України та принципам статті 6 Декларації прав дитини, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення та ухвалення нового про задоволення позову.

При цьому, колегія суддів вважає за можливе застосувати положення ст. 367 ЦПК України, та допустити негайне виконання рішення суду.

На підставі ст. 88 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки судові витрати, які вона понесла при зверненні до суду.

Керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якої діє ОСОБА_2, - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відібрання малолітньої дитини - задовольнити.

Відібрати дитину - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, від батька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, проживає за адресою: АДРЕСА_3 та повернути дитину матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_4.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1344 (одна тисяча триста сорок чотири) грн. 00 коп.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 752/17200/17

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/12857/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Шевченко Т.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.