Справа № 346/6718/16-ц
Провадження № 22-ц/779/944/2017
Головуючий у 1 інстанції Васильковський В. В.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.,

суддів Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю.

секретаря Капущак С.В.

за участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4- ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 13 квітня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулася з даним позовом, посилаючись на те, що між нею та відповідачкою ОСОБА_4 було досягнуто домовленості про купівлю двох житлових будинків на земельній ділянці площею 0,12 га в АДРЕСА_1 за ціною 49500 доларів США. 18.04.2014 року вона передала відповідачці 2900 доларів США в якості завдатку за будинки, про що та власноручно написала розписку. При оформленні договору купівлі-продажу вказаного майна у нотаріуса з'ясувалось, що ОСОБА_4 не має необхідних правовстановлюючих документів на вказане майно, а тому оформити договір неможливо. Кошти в сумі 2900 доларів США відповідачка не повернула до цього часу. Станом на 21 грудня 2016 року ця сума становила 76764,45 гривень. Тому просила суд стягнути з відповідачки 76764,45 гривень.

15 лютого 2017 року представник позивача подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила стягнути з відповідачки, враховуючи збільшення курсу національної валюти відносно долару США, 78778,82 грн., 238,83 долари США, що становить 6487,84 грн. трьох відсотків річних та 5000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 13 квітня 2017 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 78778 гривень 82 копійки заборгованості, 787 гривень судового збору та 400 гривень витрат на правову допомогу.

В задоволенні решти позову відмовлено.

На вказане рішення, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення трьох процентів річних та моральної шкоди, ОСОБА_3 - представник ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, посилаючись на невідповідність рішення вимогам матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зокрема, зазначає, що суд відмовив у задоволенні вимоги про стягнення трьох процентів річних, мотивуючи це тим, що сума трьох процентів річних повинна бути обчислена та стягнута виключно в національній валюті України - гривні, а нарахування їх в іноземній валюті є неправомірним. Однак представник апелянта не погоджується із таким висновком суду, оскільки, по-перше, закон не обмежує нарахування трьох відсотків річних лише національною валютою, а, по-друге, посилання суду першої інстанції на постанову Верховного Суду України у справі №6-79цс14 від 02.07.2014 року є необґрунтованим, оскільки висловлена у цій постанові позиція стосується стягнення суми трьох відсотків річних, а не її нарахування.

Також зазначає, що суд, відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди, виходив з того, що відшкодування моральної шкоди не передбачено письмовим договором (розпискою), укладеним сторонами, і відсутній закон, який би передбачав відшкодування моральної шкоди. Однак представник апелянта вважає, що такий висновок суду не відповідає нормам цивільного права, зокрема, ч.1 ст.1167 ЦК України, тобто законодавець не пов'язує право особи на відшкодування моральної шкоди із наявністю чи відсутністю договірних правовідносин, письмової угоди між сторонами тощо, а із вчиненням щодо потерпілого неправомірних дій з боку винної особи.

З наведених підстав представник апелянта просить рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В засіданні суду апеляційної ОСОБА_3 - представник ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримала з мотивів, викладених у ній.

Представник відповідача ОСОБА_4 заперечив проти задоволення апеляційної скарги та просив її відхилити, зазначивши, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Однак, зазначеним вимогам закону судове рішення відповідає не повністю.

Відповідно до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судом встановлено, що 18 квітня 2014 року ОСОБА_4 отримала у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 2900 доларів США в якості плати за дві земельні ділянки в садовому товаристві «Медик» в АДРЕСА_1, та написала про це відповідну розписку (а.с.4).

Той факт, що на вказаних земельних ділянках розташовані садовий будинок та незавершений будівництвом житловий будинок вказує позивач та відповідачкою не заперечується.

Угода про купівлю-продаж земельних ділянок між сторонами не укладена. Даний факт сторонами не оспорюється.

Таким чином, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, тобто укладеного між сторонами договору, яким визначено предмет та істотні умови.

Однак, договір купівлі-продажу між сторонами укладений не був в зв'язку з чим відсутні підстави вважати передані ОСОБА_4 кошти завдатком.

Законодавець установив, що в такому випадку ці кошти є авансом (ч. 2 ст. 570 ЦК України).

Оскільки, виходячи із встановлених обставин, правова природа отриманих відповідачем коштів визначена законом, то те, що сторонами вони зазначені як завдаток правового значення не має і не може тягти за собою наслідків, передбачених ст. 571 ЦК України.

30 квітня 2014 року ОСОБА_2 надіслала на адресу ОСОБА_4 вимогу про повернення в термін до 15 травня 2014 року грошових коштів, що стверджується копією вимоги (а.с.5). Проте, кошти ОСОБА_4 не повернула, в зв'язку з чим ОСОБА_2 звернулась із заявою до Коломийського МВ УМВС про вчинення щодо неї кримінального правопорушення. Відомості було внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань та порушено кримінальне провадження. Після проведення перевірки, 31 липня 2015 року по даному провадженню було винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю складу правопорушення.

Намір ОСОБА_4 продати належні їй будинки та земельну ділянку встановлений в ході проведення розслідування по кримінальному провадженню та не заперечувався відповідачкою. Однак, як встановлено слідством, такий продаж був неможливий через відсутність у ОСОБА_4 правовстановлюючих документів на момент попереднього узгодження сторонами умов купівлі-продажу.

Суд вважав, що маючи намір продати належне їй майно, ОСОБА_4 знала про відсутність у неї правовстановлюючих документів на садовий будинок та незавершений будівництвом житловий будинок, які розташовані на належних їй земельних ділянках, а тому неможливо було виконати зобов'язання. Відповідач не надала суду доказів того, що в неї наявні правовстановлюючі документи на будинки, а також не надала доказів того, що належні їй земельні ділянки вільні від забудови.

Суд вважав, що отримані ОСОБА_4 кошти підлягають стягненню на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України, як набуті без достатньої правової підстави.

Обов'язок по поверненню такого майна не ставиться в залежність від того, з чиєї вини не був укладений договір, який сторони мали намір укласти та в рахунок плати по якому відповідач отримала аванс.

Тому суд відхилив доводи ОСОБА_6 про відсутність її вини в неукладені договору як такі, що не мають правового значення.

Враховуючи наведене, місцевий суд дійшов висновку, що позовна вимога про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів в сумі 78778 гривень 82 копійки підставна та підлягає до задоволення.

Рішення суду в зазначеній частині апеляційним судом не переглядається, оскільки сторонами не оспорюється. Підстав для виходу за межі апеляційної скарги немає, оскільки апеляційним судом не встановлено неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Що ж стосується рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, то колегія суддів вважає, що в частині відмови в задоволенні вимоги про стягнення трьох процентів річних рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову, а в частині стягнення моральної шкоди - залишенню без змін, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_4 трьох відсотків річних, суд виходив з того, що, по-перше, сума трьох процентів річних повинна бути обчислена та стягнута виключно в національній валюті України - гривні, а нарахування їх в іноземній валюті є неправомірним, і, по-друге, позивачем не доведено, коли настав строк виконання грошового зобов'язання.

Однак погодитись з таким висновком не можна, оскільки він не відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У постанові у справі № 6-79цс14 від 02.07.2014 Верховний Суд України висловив правовий висновок про те, що у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню як пеня, штраф, неустойка, проценти так і виплати, передбачені ст. 625 ЦК України.

ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_4 три проценти річних від простроченої суми в розмірі 6487,84 грн., обчисливши їх у доларах США та перевівши у гривні станом на 14.02.2017 року. Таким чином, позивачка обчислила суму трьох процентів річних у доларах США, що є неправильним, проте це не може бути підставою для відмови у задоволенні вимоги про стягнення трьох процентів річних, оскільки в такому випадку суд повинен був роз'яснити позивачу його право на подання розрахунку трьох процентів річних, обчислених у національній валюті України або самому здійснити такий розрахунок. Тому судом порушено норми матеріального права.

Крім того, висновок суду про те, що позивачем не доведено, коли настав строк виконання грошового зобов'язання, не відповідає обставинам справи, оскільки в оскаржуваному рішенні суд встановив, що 30 квітня 2014 року ОСОБА_2 надіслала на адресу ОСОБА_4 вимогу про повернення в термін до 15 травня 2014 року грошових коштів (а.с.5). Проте, кошти ОСОБА_4 не повернула, в зв'язку з чим ОСОБА_2 звернулась із заявою до Коломийського МВ УМВС про вчинення щодо неї кримінального правопорушення. Таким чином, 15 травня 2014 року закінчився строк виконання зобов'язання щодо повернення відповідачкою коштів в сумі 78778,82 грн., тому прострочення виконання такого зобов'язання почалось із наступного дня - 16 травня 2014 року.

Враховуючи позовні вимоги, розмір трьох процентів річних становить 6487 грн. 92 коп.(78778,82 грн. х 3% річних : 365 днів х 1002 (дні прострочення)).

Отже, з ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 необхідно стягнути 6487 грн. 92, тому вимога про стягнення трьох процентів річних підлягає до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд виходив з того, що відшкодування моральної шкоди не передбачено письмовим договором(розпискою), укладеним сторонами, і відсутній закон, який би передбачав відшкодування моральної шкоди.

Такий висновок суду є правильним.

Так, згідно ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно діючого законодавства, з урахуванням пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України у постанові від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» слід зробити висновок, що особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 ЦК України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Оскільки встановлено, що між сторонами виник спір з приводу невиконання договірних зобов'язань, та не було передбачено відшкодування моральної шкоди, то ухвалене рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди є законним та обґрунтованим.

За таких обставин, ухвалене у справі судове рішення підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення трьох процентів річних, з підстав, передбачених ст. 309 ЦПК України.

В іншій частині судове рішення відповідає встановленим обставинам справи, вимогам матеріального та процесуального закону і підстав для його скасування не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 13 квітня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення трьох процентів річних скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовну вимогу про стягнення трьох процентів річних задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 три проценти річних в розмірі 6487 грн. 92 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

В.А. Девляшевський

А.Ю. Малєєв