Справа № 524/7051/16-ц
Провадження №2/524/302/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2017 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі: головуючого судді Нестеренка С.Г., при секретарі Бельченко Н.Л., за участі представника позивача відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2, відповідача позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення, -

В С Т А Н О В И В

У вересні 2016 року до суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3, в якому просив визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою № 5 у буд. № 32 по вул. Некрасова у м. Кременчуці відповідно ст. 71 ЖК України, оскільки не проживає понад шість місяців у спірній квартирі (а.с. 2-4).

Ухвалою суду від 25 жовтня 2016 року по справі були залучені третіми особами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с. 30).

У січні 2017 року відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення ( а.с. 77-80).

Просив вселити його до спірної квартири та зобовязати відповідачів не чинити перешкоди у користуванні цим житловим приміщенням.

Посилався на те, що у травні 2014 року ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 змінили замок у вхідних дверях спірної квартири і він змушений проживати тимчасово в іншому житловому приміщенні.

Ухвалою суду від 23 лютого 2017 року позови ОСОБА_1 та ОСОБА_3 були обєднані в одне провадження (а.с. 101).

Ухвалою суду від 04 квітня 2017 року по справі була залучена третьою особою відповідачем ОСОБА_7 (а.с. 129).

У судовому засіданні 04 квітня 2017 року позивач відповідач ОСОБА_1 власний позов підтримав, просив задовольнити, з позовом ОСОБА_3 не погодився. Пояснив, що у спірному житловому приміщенні зареєстровані він, його мати ОСОБА_5, рідний брат ОСОБА_6 та відповідач ОСОБА_3, який є його рідним дядьком. Фактично у квартирі проживають всі вказані особи, крім ОСОБА_3, а також проживає без реєстрації його дружина ОСОБА_7 Відповідач не проживає в квартирі з часу створення сімї з 1998 року, особисті його речі відсутні, комунальні послуги не сплачує, а тому втратив право користування квартирою.

Представник позивача відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 підтримав, з позовом ОСОБА_3 не погодився. Остаточно у судовому засіданні просив визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням згідно ст.ст. 107, 72 ЖК України з моменту вибуття у листопаді 1998 року після створення сімї та переселення до дружини.

Відповідач позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 з позовом ОСОБА_1 не погодилися, підтримали позов до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 з посиланням на обставини, які вказувалися у позовній заяві.

Треті особи відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 у судове засідання не прибули, просили розглянути справу за їх відсутності, позов ОСОБА_1 підтримали, просили задовольнити, заперечували проти зустрічного позову ОСОБА_3

Представник третьої особи ТОВ «Житлорембудсервіс» в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи керівництво третьої особи було повідомлено належним чином.

Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідчення свідків, вивчивши матеріали справи, встановив наступне.

Станом на день розгляду справи у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: позивач відповідач ОСОБА_1, відповідач позивач ОСОБА_3, треті особи відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6.

Фактично у спірній квартирі проживають ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, з котрою позивач-відповідач ОСОБА_1 перебуває у шлюбі, і котрі оплачують вартість житлово-комунальних послуг.

Особовий рахунок відкрито на позивача відповідача ОСОБА_5.

Спірне житлове приміщення - квартира АДРЕСА_1 є неприватизованою і належить до державного житлового фонду, який перебуває у віданні Кременчуцької міської ОСОБА_8. ТОВ «Житлорембудсервіс» є виконавцем послуги з управління житловим фондом, до якого входить будинок, де знаходиться спірна квартира.

Відповідач-позивач ОСОБА_3, будучи зареєстрованим у спірному житловому приміщенні, фактично не проживає у ньому з листопада 1998 року після реєстрації шлюбу і переїзду до житла дружини.

Факт відсутності та тривалого не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі підтвердили у судовому засіданні свідки ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які пояснили, що ОСОБА_3 не проживає у квартирі після весілля і переїзду для проживання до дружини. Крім того, ОСОБА_3 не заперечував у судовому засіданні, що спільно з дружиною та сином проживали у м. Кременчуці за адресами: провулок Ударний, буд. № 5 та по вул. Сєрова, буд. № 12.

Суд не приймає до уваги як належний і допустимий доказ акт про непроживання, складеного 07 вересня 2016 року співробітниками ТОВ «Житлорембудсервіс», оскільки вказані вище свідки підтвердили, що комісія цього товариства не виходила до спірного житла.

Безпідставними є посилання відповідача-позивача ОСОБА_3 та його представника щодо того, що ОСОБА_3 не проживає зі своєю сімєю, наймає інше житло, періодично проживав у спірній квартирі, вчинення відповідачами за його зустрічним позовом перешкод йому у проживанні у спірному житловому приміщенні, оскільки на підтвердження таких посилань ОСОБА_3 та його представник не подали належні і допустимі докази. Суд критично оцінює доводи ОСОБА_3 та його представника, що ОСОБА_3 постійно оплачує вартість житлово-комунальних послуг. Так, ОСОБА_3 надав лише одну квитанцію про сплату вартості цих послуг, з якої постає, що ним було оплачено послуги частково на суму 23 грн. за лютий 2017 рік. До того ж, суд також враховує, що з листопада 1998 року до подання зустрічного позову ОСОБА_3 не звертався до правоохоронних органів, суду та ТОВ «Житлорембудсервіс» зі скаргами на дії відповідачів щодо наявності перешкод у користуванні спірною квартирою.

Відповідно ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ч. ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

У відповідності до ч. 1 ст. 63 ЖК України предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Згідно ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

У ст. 65 цього Кодексу передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК України наймач або члени його сім'ї можуть бути у судовому порядку визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням, якщо вони не проживають у ньому без поважних на те причин понад шість місяців, а згідно ст.ст. 72, 107 цього Кодексу у випадку не проживання у спірному житловому приміщенні, якщо вони виїхали на інше постійне місце проживання.

Суд, аналізуючи отримані докази та вказані норми законодавчих актів, приходить до висновку, що відповідач позивач ОСОБА_3 втратив право користування спірним житловим приміщенням, не проживаючи в ньому понад один рік, без поважних на те причин та не має право на вселення до спірного житлового приміщення, яке не перебуває у його власності та, оскільки не є членом сімї власника квартири ОСОБА_1

Відповідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України за N 2 від 12 квітня 1985 р. «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (з наступними змінами та доповненнями) у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був

відсутнім понад шість місяців, у тому числі і в тих випадках, коли

строк для виконання рішення не скінчився.

Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

Згідно п. 11 цієї Постанови Пленуму Верховний Суд України розяснив,що відповідно до ст.107 ЖК (5464-10) наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Разом з тим належить враховувати, що згідно п.5 ст.71 ЖК (в редакції Закону від 18 грудня 1991 р. (1993-12) інваліди, влаштовані в будинки-інтернати або інші установи соціальної допомоги, мають право на збереження за ними жилої площі протягом 12 місяців. (Абзац перший пункту 11 із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України N 13 (v0013700-92) від 25.12.92)

На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Громадяни, відсутні у місці постійного проживання за умовами і характером роботи (члени екіпажів суден, працівники геологічних, розвідувальних партій, експедицій та інші працівники, діяльність яких пов'язана з постійним пересуванням), у період її виконання можуть бути визнані на підставі ст.107 ЖК такими, що втратили право користування жилим приміщенням, з якого вони вибули у зв'язку з цією роботою, в разі одержання жилої площі, вселенні на жилу площу членів сім'ї або в інших випадках забезпечення їх жилою площею для постійного проживання (п.3 постанови ОСОБА_8 Міністрів СРСР від 16 квітня 1988 р. N 477 «Про гарантію житлових прав громадян, тимчасово відсутніх у місці постійного проживання за умовами і характером роботи»).

Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

За наведених обставин, аналізуючи зібрані і надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Необхідно визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 5 у буд. № 32 по вул. Некрасова у м. Кременчуці. У задоволенні позову ОСОБА_3 необхідно відмовити у повному обсязі за його безпідставністю.

Враховуючи, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача позивача ОСОБА_3 на користь позивача відповідача ОСОБА_1 кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 551,20 грн. відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції станом на день подання первісного позову).

Суд неодноразово розяснював сторонам права та обовязки, у тому числі на необхідності подання додаткових доказів, заявлення клопотань про витребування чи надання доказів, уточнення позовних вимог, у тому числі предмету та підстав позову, та надавав можливість ознайомлюватися з матеріалами справи.

Керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 63, 64, 65, 72, 107 ЖК України, ст. ст. 14, 57 59, 208, 209, 212-215, 218, 223, 293, 294 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 5 у буд. № 32 по вул. Некрасова у м. Кременчуці.

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 551,20 грн.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного Суду Полтавської області через Автозаводський районний суд м. Кременчука упродовж десяти днів з дня проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги або розгляду справи Апеляційним судом, якщо рішення не скасовано.

Повне рішення виготовлено 26 травня 2017 року.

Суддя: