АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 210/3110/16-ц 22-ц/774/879/К/17
Справа № 210/3110/16-ц Головуючий в 1-й інстанції
Провадження №22-ц/774/879/К/17 суддя Літвіненко Н.А.
Категорія - 32 (ІV ) Доповідач Бондар Я.М.
РІШЕННЯ

Іменем України

30 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Бондар Я.М.,

суддів: Барильської А.П., Зубакової В.П.,

секретар: Гладиш К.І.

за участю: представника відповідача Публічного акціонерного товариства „АрселорМіттал Кривий Ріг - Ряснянської Інни Сергіївни,

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 09 лютого 2017року у справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства „АрселорМіттал Кривий Ріг» про стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2016 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства „АрселорМіттал Кривий Ріг» про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог зазначила, що її чоловік ОСОБА_4 працював на підприємстві КДГМК «Криворіжсталь», правонаступником якого є ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг». Під час виконання трудових обов'язків 08.08.2000 року отримав чисельні травми, від яких помер у лікарні ІНФОРМАЦІЯ_1. Посилаючись на перенесені моральні страждання та переживання спричинені смертю рідної людини, просила суд стягнути на її користь з відповідача, який не забезпечив безпечних умов праці у відшкодування моральної шкоди -80000 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 09 лютого 2017року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ПАТ „АрселорМіттал Кривий Ріг" на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в розмірі 80 000 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб, на користь держави судовий збір 800 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог. Зокрема, вважає, що суд дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди на користь позивача у зв'язку із відсутність правового регулювання на час смерті потерпілого у 2000 році на відшкодування моральної шкоди членам сім'ї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, з наступних підстав.

Згідно із ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам Закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 була дружиною ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про шлюб ( а.с.8).

Згідно Акту про нещасний випадок від 27.08.2000 року який стався із ОСОБА_4 08 серпня 2000 року під час виконання посадових обов'язків такелажника у цеху металевих конструкцій на КДГМК «Криворіжсталь», його було травмовано через незадовільну організацію виконання робіт та незадовільне утримання складу метала з боку відповідальних осіб цеха металевих конструкцій та від отриманих ушкоджень потерпілий помер у лікарні ІНФОРМАЦІЯ_1 ( а.с.4-7).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався ст.13 ЗУ «Про охорону праці»,ст. 153 КЗпП України, ст.440-1 ,441 ЦК Української РСР 1963 року та дійшов висновку, що позивачу, як дружині загиблого від нещасного випадку на виробництві ІНФОРМАЦІЯ_1, завдано моральної шкоди,

Однак, колегія суддів не може погодитися із висновком суду першої інстанції , виходячи з наступного.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України, відповідно в п. 5 Постанови «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

За загальним правилом про дію нормативно-правового акту в часі до кожної події, факту чи відносин застосовується той нормативно-правовий акт, який був чинним на момент, коли вказана подія, факт чи відносини мали місце (ст. 58 Конституції України).

На час загибелі чоловіка позивача питання відшкодування шкоди потерпілим на виробництві та членам їхніх сімей регулювалися Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 23.06.93 р. № 472 (зі змінами й доповненнями від 18.07.94 р. № 492 та 03.10.97 р. № 1100, далі - Правила).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції помилково виходив з того, що спірні правовідносини виникли у серпні 2000 року під час дії ЦК України в редакції 1963 року, норми якого й підлягають застосуванню для їх врегулювання.

Так, частиною 1 ст. 440-1 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачено, що моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Колегія суддів вважає, що дана правова норма не може бути застосована до врегулювання спірних правовідносин, оскільки нею було передбачено загальні підстави відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, а правовідносини сторін виникли з приводу відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок смерті.

При цьому, ст. 456 ЦК України, в редакції 1963 року, передбачає право на відшкодування шкоди певному колу осіб у разі смерті громадянина, пов'язаного з виконанням ним трудових обов'язків. Разом з тим, під відшкодуванням шкоди розуміється виплата таким особам, перелік яких наведено в ч. 3 ст. 456 ЦК України, в редакції 1963 року, одноразової допомоги в установленому законом порядку.

Таким чином, у разі смерті потерпілого, внаслідок виконання ним трудових обов'язків, Цивільний Кодекс України, в редакції 1963 року, чинний на момент виникнення спірних правовідносин, не передбачав відшкодування моральної шкоди членам сім'ї потерпілого - в даному випадку його дружині, на відміну від ст. 1168 ЦК України в редакції 2003 року, який набрав чинності з 01.01.2004 року, відповідно до ч. 2 якої, моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

У зв'язку з чим, посилання представника позивача на ст.ст. 440-1, 456 ЦК України, в редакції 1963 року, як на підставу для задоволення позову, колегія суддів не може взяти до уваги, з вищенаведених підстав.

Не передбачав цього й Закон України «Про охорону праці», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до ст. 9 якого, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

При цьому, згідно із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у разі настання страхового випадку, а таким на підставі ст.ст. 13 і 14 цього Закону, є смерть застрахованого внаслідок нещасного випадку, Фонд соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні страхові виплати, перелік яких визначено в п. 1 ч. 1 вказаної статі.

Виплата ж грошових сум на відшкодування моральної шкоди, завданої смертю застрахованого внаслідок нещасного випадку, членам його сім'ї зазначеним вище Законом не передбачена.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає, що оскільки діюче на час виникнення спірних правовідносин законодавство не допускало відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо покладення на відповідача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» обов'язку з відшкодування моральної шкоди, завданої смертю працівника на виробництві.

Керуючись ст. ст. 303 304, ст.309, 313,314,316,317,319,324 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 09 лютого 2017року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства „АрселорМіттал Кривий Ріг» про стягнення моральної шкоди.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Я.М.Бондар

Судді: А.П. Барильська

В.П. Зубакова