Справа № 541/1659/15-ц
Номер провадження 2/541/6/2017
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

31 травня 2017 року м. Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області у складі :

судді - Городівського О. А.,

за участю секретаря - Ніколаєнко М. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миргороді справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,

установив:

До Миргородського міськрайонного суду з позовною заявою звернулась позивачка, ОСОБА_1. В позові виклала прохання стягнути з відповідача ОСОБА_2, громадянина ОСОБА_3 Федерації на її користь грошові кошти в сумі 34592 грн. 47 коп.

Позовні вимога мотивовані тим, що 20.01.2011 року ОСОБА_2 одержав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 8 000 грн., про що написав розписку. У розписці вказав, що отримав кошти в якості завдатку і зобовязується до 01.03.2012 продати позивачці частину житлового будинку та земельну ділянку в м. Миргороді, по вул. Сорочинській, 54. У разі невиконання взятих на себе зобовязань, повернути кошти у подвійному розмірі до 01.03.2012.

1/2 частину будинку ОСОБА_2 отримав у спадщину. В нього були відсутні державні акти про право власності на земельні ділянки, що перешкоджало нотаріально оформити договір купівлі-продажу частини будинку. З метою підготовки документів для оформлення договору купівлі-продажу 19.10.2011 року ОСОБА_2 надав доручення на ім'я позивачки.

Використовуючи повноваження надані дорученням ОСОБА_1 отримала на ім'я ОСОБА_2 необхідні державні акти на право власності на земельні ділянки за адресою м Миргород вул. Сорочинська, 54 кв.

Позивачка вважає, що саме з даного часу були відсутні перешкоди для укладення договору купівлі-продажу частини будинку та земельних ділянок, про які вони домовлялись.

Позивачка вказує, що статтею 570 ЦК України визначено, що завдаток є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Позивачка зазначає, що внесення завдатку, як способу забезпечення виконання зобовязання, має місце лише у разі наявності зобовязання, яке повинно було виникнути на підставі договору. Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між нею та ОСОБА_2 укладено не було, а вони лише домовились укласти договір у майбутньому. Тому передана нею грошова сума 8000 грн. є авансом, який підлягає поверненню. Позивачка просить стягнути з відповідача 16000 грн., тобто аванс у подвійному розмірі.

Також заявлено вимогу про стягнення з відповідача процентів на суму попередньої оплати на підставі ст. 693 та ст. 536 ЦК України в сумі 5050 грн. 51 коп.

Враховуючи, що повернення авансу являється грошовим зобовязанням, яке не було виконане відповідачем до моменту звернення позиваки із позовною заявою до суду, ОСОБА_1 також просила стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі. Суду пояснила, що відповідач після оформлення нею документів на земельні ділянку відмовився укладати обумовлений між ними договір купівлі-продажу частини будинку. На її вимоги поверни сплачені нею кошти, як в рахунок договору та і кошти використані за виготовлення державних актів на землю відмовився. В подальшому в грудні 2014 року ОСОБА_2 продав свою частину будинку іншій особі.

Відповідач про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, шляхом вручення поштової кореспонденції, позовної заяви та доданих документів Бердським міським судом Новосибірської області ОСОБА_3 Федерації. Згідно протоколу судового засідання, після вручення ОСОБА_2 позовної заяви, він заперечив позовні вимоги ОСОБА_1 В своїх поясненнях повідомив, що в 2011 році він був у Миргороді, де йому від батька залишилось ? частина будинку по вул. Сорочинській, 54. ОСОБА_1 погодилась придбати частину будинку за 11 тис. дол. США. 20.10.2011 позивачка передала ОСОБА_2 1 тис. дол. США. В підтвердження передачі коштів ним була написана розписка. Попереднього договору купівлі - продажу частини будинку вони не укладали. ОСОБА_1 брала на себе зобовязання в строк до 01.03.2012 підготувити всі необхідні документи для укладення нотаріального договору. Однак документи до вказаної дати готові не були.

В подальшому вони підтримували зв'язок по телефону. У 2013 році ОСОБА_2 їздив у відпустку в Миргород. При зустрічі ОСОБА_1 відмовилась від придбання належної йому частини будинку. На, що він повідомив їй, що завдаток не поверне. Між ними була усна домовленість, що ОСОБА_2 поверне гроші лише витрачені позивачкою на оформлення документів.

ОСОБА_2 повідомив, що у звязку із віддаленістю не буде приймати особисту участь у справі та не заперечує проти розгляду справи без його участі.

Заслухавши пояснення позивача, вивчивши та проаналізувавши всі докази по справі, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19.09.2008 відповідачу ОСОБА_2 належало ? частина житлового будинку в м. Миргороді по вул. Сорочинська, 54. 20.10.2011 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникла усна домовленість про придбання позивачкою належної відповідачу частини будинку та земельної ділянки за обумовлену суму. Того ж числа ОСОБА_1 передала ОСОБА_2 8 000 грн., що еквівалентно 1000 дол. США.

В підтвердження отриманої суми ОСОБА_2 власноручно виготовив розписку, в якій вказав, що кошти, які він отримав являються завдатком в рахунок оплати за договором купівлі продажу частини будинку та земельної ділянки. (а.с.26) В розписці сторони обумовили, що зобовязуються укласти договір купівлі-продажу частини будинку та земельної ділянки до 01.03.2012.

Встановлено, що до вказаного періоду договори купівлі-продажу укладені не були. 24.12.2014 ОСОБА_2 продав належну йому частину будинку та земельну ділянку по вул. Сорочинська, 54 в м. Миргород громадянці ОСОБА_4.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу будинку та частин земельних ділянок.

Внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникнути на підставі договору. Оскільки договору, який би за своєю формою та змістом відповідав закону, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено не було, а вони лише домовилися укласти таких договір у майбутньому, то передана позивачкою грошова сумі є авансом, який підлягає поверненню. Даний висновок суду ґрунтується на основі правової позиції викладеній в постанові Верховного суду України від 13 лютого 2013 № 6-17612.

Тому суд задовольняє позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині повернення 8 000 грн.

Так як судом встановлено, що договору, який би за своєю формою та змістом відповідав закону, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено не було, тому не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на її користь процентів відповідно до положень ст. 536 ЦК України, якою передбачено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Позивачка вказує, що можливість укласти договір купівлі-продажу вищезгаданих обєктів нерухомості зявилось 05.09.2012, з моменту належного оформлення документів на земельну ділянку, а тому вона вважає, що у ОСОБА_2 з даної дати виникло зобовязання повернути їй суму авансу. Як встановлено в ході судового розгляду вимогу повернути кошти, які позивачка сплатила в рахунок майбутнього договору були предявлені відповідачу в 2013 році, коли він перебував у м. Миргороді у відпустці. Так як точної дати предявлення вимоги судом встановити не представило можливим, суд визначає як початок виникнення зобовязання у ОСОБА_2 повернути грошові кошти в сумі 8000 грн. позивачці 01 січня 2013 року.

За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

На підставі викладених норм права з відповідача необхідно стягнути на користь позивача ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 8 000 гривень з урахування встановленого індексу інфляції за період з 01.01.2013 по день постановлення рішення по справі ( 31 травня 2017 року) в сумі 8921 грн. та три проценти річних за вказаний період в сумі 1059 грн. 95 коп.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволених позовних вимог. Так як судові витрати позивачки становили 4345 грн. 92 коп., а позовні вимоги задоволені на 51,98 %. З ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 суд стягує 2259 грн. понесених судових витрат.

Керуючись ст.ст. 11, 88, 174, 213-215, 294, главою 8 ЦПК України, суд

вирішив:

Задовольнити позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 частково .

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, що становить 17 980 (сімнадцять тисяч девятсот вісімдесят ) гривень 95 коп.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 2259 грн.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення через Миргородський міськрайонний суд до Апеляційного суду Полтавської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О. А. Городівський