Справа № 562/2893/16-ц
провадження №2/562/397/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ У К Р А Ї Н И

"11" вересня 2017 р.

Здолбунівський районний суд Рівненської області

у складі: головуючого судді Кушніра О.Г.,

при секретарі Парфенюк Т.А.,

з участю позивача ОСОБА_1,

його представника ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м.Здолбунів Рівненської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

У поданій до суду заяві, зміненій 25 квітня 2017 року, позивач ОСОБА_1 просить стягнути зі субєкта підприємницької діяльності ОСОБА_4 заборгованість в сумі 57000 грн. і 2784,19 грн. втрат від інфляції на загальну суму 59784,19 грн. та понесені ним судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що 22 квітня 2015 року приватним підприємством «Комо-Траверс» перераховано ОСОБА_4 кошти в сумі 10000 грн. у виді поворотної фінансової допомоги згідно договору, а 17 березня 2015 року ОСОБА_5 кошти за таким же призначенням у сумі 47000 грн. 26 жовтня 2016 року між ПП «Комо-Траверс», ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладені договори відступлення права вимоги (цесії), за яким право кредиторської вимоги та документи, які підтверджують заборгованість по поворотній фінансовій допомозі на загальну суму 57000 грн., передані позивачу. Станом на 21 листопада 2016 року відповідачем за вимогою позивача зазначений основний борг в сумі 57000 грн. не сплатив, а тому підлягає стягненню у судовому порядку разом з втратами позивача від інфляції, які за період з 03 грудня 2016 року по 31 березня 2017 року становлять 2784,19 грн.

Позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю та з аналогічних мотивів.

Представник відповідача позов не визнав пояснюючи відсутністю письмових договорів про надання ОСОБА_4 поворотної фінансової допомоги, а платіжні доручення не є право чином і не підтверджують одержання відповідачем коштів за цими дорученнями. Просить у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників та зясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у звязку з позикою грошей.

Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Установлено, що відповідно платіжного доручення №10 від 17 березня 2015 року ФОП ОСОБА_5 через ПАТ «Креді ОСОБА_6» перераховано ОСОБА_4 кошти в сумі 47000 грн. за призначенням платежу «Зворотна фінансова допомоги згідно угоди №б/н», що підтверджується відміткою про проведення операції указаною банківською установою.

Також згідно платіжного доручення №13 від 22 квітня 2015 року ПП «Комо-Траверс» через ПАТ «Креді ОСОБА_6» перераховано ОСОБА_4 кошти в сумі 10000 грн. у виді поворотної фінансової допомоги згідно з договором №б/н.

Належних та допустимих у розумінні ст.57-59 ЦПК України доказів неотримання ОСОБА_4 позики за вказаними платіжними дорученнями відповідач не надав.

А відповідно до положень ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст.205 ЦК України право чин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 ст.208 ЦК України передбачено, що у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між фізичною та юридичною особою, крім передбачених ст.206 ЦК України випадків.

Підставою недійсності правочину відповідно до положень ст.215 ЦК України є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом, (нікчемний правочин).

До загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, відноситься й вимога вчинення правочину у формі, встановленій законом (ч.4 ст.203 ЦК України).

Однак відповідно до ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсності, крім випадків, встановлених законом.

Чинним законодавством не встановлено нікчемності договору позики у разі відсутності письмового договору, а на підтвердження його укладення може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (ч.2 ст.1047 ЦК України).

Тому, доводи представника відповідача про відсутність письмових договорів позики між ФОП ОСОБА_5, ПП «Комо-Траверс» та СПД ОСОБА_4, які в установленому законом порядку правомірності вчиненого правочину не оспорювали, є помилковими.

26 жовтня 2016 року між ПП «Комо-Траверс», ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладені договори про відступлення права вимоги, згідно з якими право вимоги про стягнення заборгованості із СПД ОСОБА_4 за усними договорами про надання поворотної фінансової допомоги від 17 березня 2015 року в сумі 47000 грн. та від 22 квітня 2015 року на суму 10000 грн. відступлені позивачу ОСОБА_1

Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобовязанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

26 жовтня 2016 року позивач направляв відповідачу вимогу про повернення коштів, однак свої зобов'язання перед позивачем ОСОБА_4 не виконав та позику не повернув.

Відповідно до положень ст.545 ЦК України доказами належного виконання боргового зобов'язання є розписка кредитора, повернення ним боргового документа боржнику, внесення боргу в депозит нотаріуса (ст.537 ЦК України) тощо.

З матеріалів справи слідує, що боргового документа або інших передбачених законом допустимих доказів, які б підтверджували належне виконання боржником свого боргового зобов'язання перед кредитором, відповідачем суду не надано.

Відповідно до ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

При вирахуванні інфляційних витрат суд керується даними Держкомстату та листом Верховного Суду України №62-97р від 03 квітня 1997 року, які від простроченої суми боргу 15000 грн. за період з 03 грудня 2016 року по 31 березня 2017 року становлять 2784,19 грн., що підтверджується відповідним розрахунком позивача, правильність якого відповідачем не спростовано.

З огляду на викладене позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

При постановлені рішення відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 597 грн. 84 коп.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.10, 57 60, 88, 213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 заборгованість на загальну суму 59 784 (пятдесят девять тисяч сімсот вісімдесят чотири) грн. 19 (девятнадцять) коп.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 597 (пятсот девяносто сім) грн. 84 (вісімдесят чотири) коп. понесених ним судових витрат.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області шляхом подачі через Здолбунівський районний суд Рівненської області апеляційної скарги протягом 10 /десяти/ днів з дня проголошення рішення, а особами, які не були присутні під час проголошення судового рішення у той же строк із дня отримання копії рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя: