РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючого судді Кучиної Н.Г.

з участю секретаря судового засідання Довбенко Г.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ПАТ " Індустріалбанк" ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рівне цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк "Індустріалбанк" треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору відділ опіки і піклування служби у справах дітей Рівненського міськвиконкому, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору застави нерухомого майна, -

В С Т А Н О В И В :

До Рівненського міського суду із позовом звернулась ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк «Індустріалбанк» ( далі по тексту ПАТ АКБ «Індустріалбанк»), ОСОБА_5, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору відділ опіки і піклування служби у справах дітей Рівненського міськвиконкому, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору застави нерухомого майна.

Ухвалою суду від 31 жовтня 2016 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ПАТ АКБ Індустріалбанк», ОСОБА_5, треті особи , що не заявляють самостійних вимог на предмет спору відділ опіки і піклування служби у справах дітей Рівненського міськвиконкому, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору застави нерухомого майна в частині вимог до ОСОБА_5 було закрито на підставі п.6 ч.1 ст. 205 ЦПК України ( а.с. 59).

Позивач, до початку розгляду справи, змінивши предмет заявлених позовних вимог, просить суд визнати недійсним договір застави нерухомого майна ( іпотеки) № KRIZ|0800|11|06 від 12 травня 2006 року, укладений між ОСОБА_5 та АКБ "Індустріалбанк" в особі Рівненської філії, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 1108. Припинити іпотеку на нерухоме майно: домоволодіння під номером 175, що знаходиться місто Рівне, вул. Дубенська, внесену в Єдиний реєстр заборон та відчуження майна та Державний реєстр іпотек на підставі договору застави нерухомого майна ( іпотеки) № KRIZ|0800|11|06 від 12 травня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований за № 1108.

В обґрунтування заявлених вимог, покликається на те, що предметом заявлених вимог є визнання недійсним договору застави нерухомого майна ( іпотеки) № KRIZ|0800|11|06 від 12 травня 2006 року. Предметом договору іпотеки є домоволодіння № 175, що розташоване за адресою м.Рівне,вул.Дубенська, житловий будинок, площею 52,1 кв.м., ринкової вартістю 314300,00 грн.,з прибудинковими будівлями.

Зазначає, що при укладенні спірного договору іпотеки, у порушення вимог статті 12 ЗУ «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» статті 177 СК України та статті 17 ЗУ «Про охорону дитинства» попередній дозвіл органу опіки і піклування не надавався.

Крім того, вказує, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Стверджує, що вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_5, від якого у них народилась дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Оскільки шлюб між ними був зареєстрований, тому домоволодіння № 175 по вул. Дубенській в місті Рівне перебуває у їх спільній сумісній власності. З моменту придбання вказаного будиноковолодіння ОСОБА_6 проживала у ньому.

09.10.2015 року помер ОСОБА_5 Станом на момент укладення договору іпотеки від 12.05.2006 року, вона взагалі не знала та не могла знати про наявність такого договору, оскільки перебувала за кордоном.

Зазначає, що ОСОБА_5 та ПАТ АКБ «Індустріалбанк» діяли недобросовісно, зокрема Рівненська філія ПАТ АКБ «Індустріалбанк» знала або не могла не знати, що іпотечне майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і, що ОСОБА_5 не отримав згоди на укладення іпотечного договору. Про той факт, що сторони іпотечного договору знали про наявність шлюбу свідчить відмітка у паспорті ОСОБА_5.

Іпотечний договір нею не підписувався і нотаріальне погодження вона не давала і взагалі не знала про наявність такого договору.

Просить суд, з вказаних вище підстав позов задоволити.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позові. Додатково суду пояснив, що ОСОБА_3 про укладення кредитного договору № KRI/0800/50/06 від 12.05.2006 року між ПАТ АКБ « Індустріалбанк» та ОСОБА_5 та договору застави нерухомого майна ( іпотеки) № KRIZ|0800|11|06 від 12 травня 2006 року, предметом якого є домоволодіння № 175, що розташоване за адресою м.Рівне,вул.Дубенська не знала та своєї згоди на посвідчення договору застави вона не надавала. Пояснив, що вказане домоволодіння перебуває у спільній сумісній власності подружжя. Шлюбний контракт від 09.12.2009 року також підтверджує, що вказане домоволодіння є спільною сумісною власністю подружжя п.ІІ.4 Шлюбного контракту . ОСОБА_3 не знала і не могла знати про наявність договору застави, оскільки перебувала за кордоном, що підтверджується копією її закордонного паспорту, а саме в частині в»їзду на територію України лише 22 липня 2006 року, а виїзд з території України був 27.06.2005 року. Зазначив, що його довірителькою не пропущено строк звернення до суду, оскільки ОСОБА_3 стало відомо про наявність оспорюваного договору застави лише 22 квітня 2015 року під час формування витягу № 3662852, відповідно до якого вбачається обтяження нерухомого майна на підставі договору іпотеки, а відтак, в силу ст.261 ЦК України нею строк не пропущено. Просить суд, позовні вимоги задоволити повністю. Визнати недійсним договір застави нерухомого майна ( іпотеки) № KRIZ|0800|11|06 від 12 травня 2006 року, укладений між ОСОБА_5 та АКБ "Індустріалбанк" в особі Рівненської філії, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 1108.

Припинити іпотеку на нерухоме майно: домоволодіння під номером 175, що знаходиться місто Рівне, вул. Дубенська, внесену в Єдиний реєстр заборон та відчуження майна та Державний реєстр іпотек на підставі договору застави нерухомого майна ( іпотеки) № KRIZ|0800|11|06 від 12 травня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований за № 1108.

Представник ПАТ АКБ « Індустріалбанк» ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала. Суду пояснила, що між ПАТ АКБ « Індустріалбанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № KRI/0800/50/06 від 12.05.2006 року , відповідно до якого ОСОБА_5 було надано кредитні кошти в сумі 49500 доларів США на придбання нерухомості, а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою м.Рівне, вул. Дубенська, 175. В забезпечення виконання умов кредитного договору 12 травня 2006 року між ПАТ АКБ « Індустріалбанк» та ОСОБА_5 було укладено договір застави нерухомого майна ( іпотеки) № KRIZ|0800|11|06 , предметом якого виступає домоволодіння, на придбання якого надався кредит. Так, відповідно до наданої ОСОБА_5 будинкової книги, ані ОСОБА_3Ю,, ані ОСОБА_6 на момент укладення договору іпотеки за адресою м.Рівне вул.Дубенська, 175 зареєстровані не були. Позов ОСОБА_3 подано до суду у власних інтересах. Не надання дозволу органом опіки і піклування на укладення договору іпотеки впливають на права дитини позичальника, яка на час подання позовної заяви є повнолітньою особою та має процесуальну правоздатність, а отже має сама захищати свої права в суді. Зазначає, що оскільки ОСОБА_3 від свого імені і від імені своєї дочки ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відмовились від прийняття спадщини померлого 09.10.2015 року ОСОБА_5, це є додатковим доказом відсутності майнових прав на іпотечне майно, яке належало на праві власності ОСОБА_5

Також пояснила, що 18 квітня 2006 року у м.Касантіва, держави Іспанія ОСОБА_3 звернулась до нотаріуса для посвідчення Генеральної довіреності, якою уповноважила ОСОБА_5 діяти в її інтересах, зокрема розпоряджатись рухомим та нерухомим майном, представляти спільні інтереси відносно власності, видавати поруки, гарантії не тільки на користь третьої особи, а також на користь уповноваженої особи, мати можливість визнання, прийняття, виконання, передачі, поділу повністю або частково прав користування чужим майном, застави, іпотеки, визнавати, приймати та оплачувати будь які кредити.На підстав вказаної довіреності ОСОБА_5 від імені дружини ОСОБА_3 було подано нотаріально посвідчену заяву щодо надання згоди на придбання домоволодіння, що розташоване за адресою м.Рівне, вул. Дубенська, 175 та на підписання кредитного договору та договору іпотеки. Тобто, надання генеральної довіреності ОСОБА_5 свідчить про те, що ОСОБА_3 надала свою згоду на розпорядження усім майном, у тому числі і тим, що буде придбано в майбутньому, тому можна вважати, що кредитний договір та договір іпотеки було укладено за її погодженням.

Зазначила, що позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки 10.12.2009 р між ОСОБА_5та ОСОБА_3 було укладено шлюбний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_8, де ОСОБА_5 вказує адресу м.Рівне, вул.Дубенська, 175, тому ОСОБА_3 знала або повинна була знати про порушення своїх прав, тобто на даний час сплив 3 річний строк позовної давності для визнання договору іпотеки недійсним.

Просить у задоволенні позову відмовити повністю.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, вважає що позов знайшов підтвердження в судовому засіданні та підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що між ПАТ АКБ « Індустріалбанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № KRI/0800/50/06 від 12.05.2006 року , відповідно до якого ОСОБА_5 було надано кредитні кошти в сумі 49500 доларів США на придбання нерухомості, а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою м.Рівне, вул. Дубенська, 175.( а.с.127-129)

17 вересня 2010 року між ПАТ АКБ «Індустріалбанк» та ОСОБА_5 була укладена додаткова угода до кредитного договору № 1 ( а.с. 130)

28 липня 2011 року між ПАТ АКБ «Індустріалбанк» та ОСОБА_5 була укладена додаткова угода до кредитного договору № 2 ( а.с. 131-132)

22 квітня 2015 між ПАТ АКБ «Індустріалбанк» та ОСОБА_5 була укладена додаткова угода до кредитного договору № 3 ( а.с.133-139)

В забезпечення виконання умов кредитного договору 12 травня 2006 року між ПАТ АКБ « Індустріалбанк» та ОСОБА_5 було укладено договір застави нерухомого майна ( іпотеки) № KRIZ|0800|11|06 , предметом якого виступає домоволодіння, на придбання якого надався кредит.( а.с.41-45)

22 квітня 2015 року між ПАТ АКБ «Індустріалбанк» та ОСОБА_5 було укладено додаткову угоду до договору застави майна ( іпотеки) № KRIZ|0800|11|06 ( а.с. 46-47)

В судовому засіданні також встановлено, що ОСОБА_5 на час укладення кредитного договору та договору застави нерухомого майна від 12.06.2006 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, що стверджується свідоцтвом про одруження серії 1-ГЮ № 080318 ( а.с. 10)

Судом встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5Б, було укладено шлюбний договір 10 грудня 2009 року, відповідно до п.ІІ.4 якого, будь яка річ, майно, набута за час шлюбу і не віднесена подружжям до особистої приватної власності є спільною сумісною власністю подружжя( а.с24-26)

На момент укладення договору іпотеки № KRIZ|0800|11|06 від 12.05.2006 року позивач, ОСОБА_3 перебувала за кордоном, що стверджується її закордонним паспортом АН 648323 ( а.с. 28-36)

Відповідно до оглянутого в судовому засіданні свідоцтва про смерть серії 1-ГЮ № 180675 вбачається, що ОСОБА_5 09 жовтня 2015 року помер ( а.с.27)

Судом також встановлено, що 18.04.2006 року ОСОБА_3 видала генеральну довіреність на ім»я ОСОБА_5, якою уповноважила останнього діяти її інтересах, на підставі якої ОСОБА_5 подав від імені ОСОБА_3Ю, нотаріальну посвідчену заяву щодо надання згоди на придбання домоволодіння, що розташоване за адресою м.Рівне, вул. Дубенська, 175 та на укладення та підписання кредитного договору та договору іпотеки ( а.с.149-159, 160)

Таким чином, при розгляді справи встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, врегульовані главою 68 розділу ІІІ книги 5, а також главою 17 розділу IV книги 1 Цивільного кодексу (далі-ЦК) України, з приводу надання послуг за договором доручення.

Так згідно із статтями 237, 244, 245 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчиняти правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

За змістом частини 1 статті 1000 цього Кодексу за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Положеннями статей 1003 та 1004 ЦК України передбачено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення.

За змістом частини 1 і 3 статті 238 вказаного Кодексу представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє і не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Отже, з системного аналізу наведених норм закону вбачається, що за своїм юридичним змістом договір доручення є договором про представництво, оскільки повірений зобов'язується діяти від імені довірителя, а довіреність є однією з підстав виникнення відносин представництва. Сутність останніх полягає в тому, що одна особа представляє у правовідношенні інтереси іншої, набуваючи для неї прав та обов'язків, розширюючи межі її юридичних дій. Як і в інших відносинах представництва, в даному разі виникає два види правового зв'язку - внутрішній (між довірителем та повіреним) і зовнішній (між повіреним та третіми особами), що пояснює наявність двох видів правочинів, які опосередковують перший та другий вид юридичного зв'язку. Внутрішні відносини сторін опосередковуються договором доручення (двосторонній правочин), а зовнішні - видачею довіреності на здійснення певних юридичних дій (односторонній правочин). При цьому чинне законодавство не встановлює спеціальних вимог щодо того, де має бути зафіксований зміст доручення: у договорі доручення або у виданій на підставі нього довіреності.

Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3, що проживає м. Наваррес (Валенсія), вулиця С.Навара, 130 дала на імя ОСОБА_5 генеральну довіреність 19 квітня 2006 року, щоб він міг від імені особи довірителя - составника документу виконувати наступні дії: розпоряджуватись рухомим та нерухомим майном, виконувати будь-який вид прав та зобовязань, видавати, вимагати та схвалювати рахунки, підписувати листи, приймати та оплачувати будь які борги та кредити, мати можливість заснування, визнання, прийняття, виконання, передачі, поділу анулювання, повністю або частково, прав користування чужим майном, застави, іпотеки, представляти спільні інтереси, відносно власності, та взагалі, виконувати будь-які державні або приватні права.

12 травня 2006 року ОСОБА_5, діючи від імені своєї дружини, ОСОБА_3, дав згоду за ОСОБА_3, на придбання (купівлю) домоволодіння за номером 175, що розташована на вулиці Дубенській у місті Рівне, за спільні, як подружжя, грошові кошти у розмірі 314300,00 грн., та на укладання кредитного договору та договору іпотеки зазначеного вище нерухомого майна на умовах відомих. Заява оформлена нотаріально.

Матеріали справи не містять доказів, а Відповідачем не надано суду доказів, що за період з 01.01.2006 року по 12 травня 2006 року ОСОБА_3 знала про наміри ОСОБА_5 купити майно нерухоме, зокрема шляхом оформлення кредитного договору та Іпотечного договору. На момент видачі генеральної довіреності від 19 квітня 2006 року, домоволодіння, що знаходиться за адресою м. Рівне, вулиця Дубенська, 175 не було обєктом спільної сумісної власності. В Іпотечному договорі від 12 травня 2006 року № KRIZ|0800|11|06 відсутнє посилання на те, що дружина Іпотекодавця - ОСОБА_5 дала свою письмову згоду у довіреності на розпорядження своїм майном, зокрема вказаного домоволодіння.

Вказаною Генеральною довіреністю не надано ОСОБА_5, зокрема: права підписувати кредитні договори, договори купівлі продажу, іпотеки, самостійно визначати суми, терміни та інші умови Договорів, права передачі в Іпотеку, права погодження передачі в Іпотеку майна, що перебуває у спільній сумісній власності, тобто майна, яке перебуває у спільній сумісній власності на момент її видачі.

Згідно п. 36 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року N 20/5 Нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін.

Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

Згідно п.143 вказаної вище Інструкції Для забезпечення вчинення правочинів від імені та за рахунок однієї сторони (довірителя) укладається договір доручення, який за бажанням сторін може бути нотаріально посвідченим і згідно з яким друга сторона (повірений) зобов'язується вчинити певні юридичні дії, які призводять до створення, зміни, припинення цивільних прав та обов'язків довірителя. У договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить учинити повіреному. Дії, які належить учинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства.

Згідно зі ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із п. 25 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя. При оспоренні договору застави (іпотеки) суд має враховувати положення статті 578 ЦК України, згідно з якими майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою іншого з подружжя.

У матеріалах справи міститься генеральна довіреність ОСОБА_3 на управління, користування та розпорядження всім ії майном від 19 квітня 2006 року, без зазначення дати дії.

Отже, при посвідченні оспорюваного іпотечного договору від 12 травня 2006 року приватним нотаріусом ОСОБА_4 замість письмової згоди іншого подружжя на укладення правочину щодо спільного сумісного майна подружжя, що підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, було взято до уваги довіреність на розпорядження всім майном ОСОБА_3, та згоду ОСОБА_5. від імені ОСОБА_3

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.10.2014 року у справі № 6-2491св14)

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представника, а також щодо інших осіб, встановлених законом. Матеріалами справи не встановлено випадку комерційного представництва, а також відносно інших осіб.

Укладаючи іпотечний договір від 12 травня 2006 року KRIZ|0800|11|06 і подаючи генеральну довіреність на розпорядження майном від 19 квітня 2006 року, ОСОБА_5 вчинив правочин в інтересах особи представником якої він є одночасно, оскільки позичальником по кредитному Договору був ОСОБА_5, а «Іпотекодавцем» по іпотечному договору також був ОСОБА_5, відтак достовірним є те, що ОСОБА_5, укладаючи кредитний договір та іпотечний договір, подаючи довіреність на розпорядження майном ОСОБА_3, вчинив правочин, чим порушив вимоги ч.3 статті 238 ЦК України, оскільки іпотечний договір було укладено в рахунок забезпечення основного зобовязання за кредитним договором, а тому обовязковою умовою укладення такого правочину була письмова згода іншого подружжя, що не було отримано.

Нормами статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представник має право діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє.

Однак, повноваження, надані представнику на підставі довіреності, повинні виконуватися у відповідності до змісту цієї довіреності та у її межах.

Відповідно до ч.1 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Відповідно до частини першої статті 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі подальшого схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Вчинення юридичних дій, які чітко не визначені в договорі доручення, навіть якщо вони спрямовані на досягнення кінцевої мети, задля якої укладено такий договір, і не охоплюються змістом договору доручення, можуть створювати, змінювати, припиняти цивільні права та обов'язки довірителя тільки за умови їх схвалення останнім.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема частиною першою статі 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У разі вчинення повіреним дій, які не охоплені змістом договору доручення і не схвалені довірителем, не можна вважати, що правочин, укладений унаслідок таких дій повіреного, відповідає вимогам закону.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 17 лютого 2016 року № 6-1171цс15, (головуючий суддя Гуменюк В.І.)

Що стосується доводів представника відповідача щодо відсутності права позивача на звернення до суду, то суд зауважує на таке.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України за № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Аналогічну позицію висловила, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 25.05.2016 року у справі №6-2612цс15.

За таких обставин, суд вважає що між сторонами на підставі зазначених вище правочинів виникли зобов»язальні відносини, отже належним способом захисту, є зобов»язальний - визнання цього правочину недійсними.

Саме до цього зводяться розяснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у звязку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК України.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину.

Тобто правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно п.5 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Виходячи з розяснень п.10 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. вказівка в ч.3 ст.215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, але і за позовом іншої заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану.

За таких підстав, суд вважає, враховуючи що права ОСОБА_3 при укладенні оспорюваного договору були порушені, то остання має право на звернення до суду із вказаним позовом.

Суд відхиляє доводи представника відповідача в тій частині, що ОСОБА_3 було схвалено правочин, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, які він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його виконання.

Відповідач, у письмових запереченнях посилається на застосування статті 241 ЦК України в частині схвалення ОСОБА_3 укладеного іпотечного договору шляхом надання згоди дружини на отримання кредиту у звязку з реструктуризацією кредиту, а також заявою на імя приватного нотаріуса від 22.04.2015 року «Про надання згоди» на укладення додаткової угоди до іпотечного договору.

Сімейний кодекс України виходить з презумпції згоди інших співвласників при вчиненні правочину одним із них. Тому відповідне рішення суду про визнання недійсним правочину має ґрунтуватися не на відсутності формальної згоди на укладення правочину, а на не згоді учасників спільної сумісної власності з укладеним правочином, оскільки він суперечить їх інтересам.

Матеріалами судової справи підтверджується укладення № 1 додаткової угоди до договору кредитного від 17 вересня 2010 року, № 2 від 28 липня 2011 року до договору кредитного. Зміст вказаних додаткових угод про суттєве внесення змін до кредитного договору від 12.06.2006 року. Судом встановлено, що вказані угоди «Про внесення змін до кредитного договору» від 17.09.2010 року, від 28.07.2011 року ОСОБА_3 не підписувалися, будь-які дані про те, що вона з ними ознайомлена, матеріали судової справи не містять. 22 квітня 2015 року було укладено додаткову угоду № 3 до договору кредитного договору від 22 квітня 2015 року, відповідно п.1.1. кредитного договору викладено у новій редакції: банк надає Позичальнику кредитні кошти у вигляді мульти валютного кредиту (надалі за текстом кредит) у наступних валютах: долар США у сумі 28366,72 доларів США та у гривнях у сумі 669185,23 грн., у порядку передбаченому п.4.1 цього Договору, для/на придбання нерухомості, а саме домоволодіння, та для придбання на міжбанківському валютному ринку України іноземної валюти, а саме доларів США, у розмірі 29095,01 доларів США, з метою виконання Позичальника перед Банком у доларах США за цим Договором, під заставу нерухомості строком з 12 травня 2006 року по 12 травня 2033 року включно, зі сплатою за користування кредитними коштами з розрахунку 12,0% доларів США, і з розрахунку 18% процентів річних за користування кредитом у гривні. 22 квітня 2015 року укладено додаткову угоду № 1 до договору застави нерухомого майна від 12 травня 2006 року, відповідно з яким внесено зміни в п.1.1 договору. Вказані зміни в п.1.1 повністю кореспондуються у змінами п.1.1 додаткової угоди № 3 до кредитного договору від 22.04.2015 року.

Матеріали судової справи не містять будь-яких заяв ОСОБА_3 з проханням приведення конвертизації боргу за кредитним договором від 12.05.2006 року № KRI/0800/50/06, відсутні квитанції щодо сплати ОСОБА_3, на рахунок Банку коштів, як згоди на прийняття оферти. Додаткова угода, щодо конвертації зазначеного кредиту між ОСОБА_3 та ПАТ «Індустріалбанк» не підписувалася. Матеріали судової справи не містять належних доказів передачі коштів від ОСОБА_5 для ОСОБА_3 після (під час) укладення додаткової угоди від 22.04.2015 року.

Матеріали судової справи містять шлюбний договір, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 10.12.2009 року. Відповідно до розділу ІІ.2 «Особистою приватною власністю кожного із нас є: п. «з» - дохід (девіденти), частки у статутних капіталах господарських товариств, акції та/чи інші цінні папери тощо, плоди, приплід, продукція, що приноситимуть майно ( речі та майнові права, в тому числі корпоративні права) та грошові кошти, що будуть придбаватися (набуватися) у шлюбі на імя одного із подружжя будь-яким способом, відмінним від дарування чи спадкування.

Судом достовірно встановлено, що на момент укладення кредитного договору від 12 травня 2006 року, іпотечного договору ОСОБА_3 та ОСОБА_5Б, перебували у шлюбі, на момент укладення змін до кредитного договору від 22.04.2015 року, підписання додаткової угоди до Іпотечного договору від 22.04.2015 року, що стосується отримання коштів ОСОБА_5 у розмірі 28366,72 доларів США, згоди ОСОБА_3, не було потрібно із посиланням на положення розділу ІІ.2 шлюбного Договору. Відтак, суд вважає, що підписання ОСОБА_3 додаткової угоди до Іпотечного договору від 22.04.2015 року, згоди до Кредитного договору від 22.04.2015 року не є схваленням у розумінні ч.1 статті 241 ЦК України. Інших доказів Відповідачем суду не надано.

За змістом ст.ст.572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст.578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

ОСОБА_3 на момент видачі генеральної довіреності не могла усвідомлювати той момент і знати на перед, що у травні 2006 року ОСОБА_5 буде придбаватися житло і передаватися в іпотеку.

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Судом встановлено, що на час укладення Іпотечного договору Іпотекодавець достовірно знав, що спірне нерухоме майно (предмет цього договору) є спільною сумісною власністю подружжя (матеріали кредитної справи, зокрема паспортні дані ОСОБА_5 зі штампом одружений), і що остання не давала згоди на укладення цього договору, у встановленому Законом порядку, за таких обставин, існуюють правові підстави, передбачені частиною другою статті 65 СК України, для задоволення позовних вимог про визнання недійсним Іпотечного договору.

Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України у справах №1622цс15 від 07.10.2015 року, №6-1912цс15 від 27.01.2016 року, №6-17цс17 від 22.02.2017 року, яка згідно з положеннями ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Суд відхиляє клопотання представника відповідача щодо застосування строків позовної давності, виходячи з наступного.

Частина 5 ст. 261 ЦК України визначає початок перебігу позовної давності у зобов»язаннях з визначеним або невизначеним строком виконання.

За зобов»язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред»явити вимогу про виконання зобов»язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Правило цієї норми є спеціальним, тобто застосовується й тоді, коли заінтересована особа не знала і не могла знати про порушення свого права.

Разом із тим, положення частини п»ятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов»язання сторін( щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину.

У справі, яка розглядається, позивач звернулась до суду з позовними вимогами про визнання договору іпотеки недійсним.

Отже, перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про вчинення цього правочину.

З огляду на ч.1 ст.60 ЦПК України інших доказів того, що позивач дізналась або повинна була дізнатись про порушення своїх прав або інтересів саме 12.05.2006 року банком суду не надано. Отже, банком не доведено факту спливу позовної давності за позовними вимогами.

Посилання представника банку на той момент, що у шлюбному договорі від 10.12.2009 року було визначено місце проживання ОСОБА_5 м.Рівне, вул. Дубенська, 175, а відтак з цього моменту повинен обчилюватись початок відліку строку позовної давності не заслуговує на увагу, оскільки із вказаного і преамбули вказаного шлюбного договору не вбачається, що місце проживання ОСОБА_5 виникло на підставі іпотечного договору від 12.05.2006 року.

Матеріалами справи безспірно встановлено, що ОСОБА_3 про наявність іпотечного договору від 12.05.2006 року стало відомо лише 22 квітня 2015 року під час формування витягу № 3662852, відповідно до якого вбачалось виникнення обтяження нерухомого майна на підставі договору іпотеки.

Оцінкою досліджених доказів у відповідності до положень чинного законодавства, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог як обґрунтованих та доведених у судовому засіданні.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 10,11,57-60,61,88,208,212-215,218,223,292-294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства акціонерний комерційний банк "Індустріалбанк" треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору відділ опіки і піклування служби у справах дітей Рівненського міськвиконкому, приватний нотаріус Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання недійсним договору застави нерухомого майна - задоволити.

Визнати недійсним договір застави нерухомого майна ( іпотеки) № KRIZ|0800|11|06 від 12 травня 2006 року, укладений між ОСОБА_5 та АКБ "Індустріалбанк" в особі Рівненської філії, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за № 1108.

Припинити іпотеку на нерухоме майно: домоволодіння під номером 175, що знаходиться місто Рівне, вул. Дубенська, внесену в Єдиний реєстр заборон та відчуження майна та Державний реєстр іпотек на підставі договору застави нерухомого майна ( іпотеки) № KRIZ|0800|11|06 від 12 травня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований за № 1108.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський міський суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Кучина Н.Г.