Номер провадження: 22-ц/785/2738/17
Головуючий у першій інстанції Прохоров П.А.
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів - Станкевича В.А., Цюри Т.В., при секретарі Колмакові В.І., Лопотан В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 і апеляційну скаргу Одеської міської ради на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2015р. по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Другий Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2015р. позов ОСОБА_3 було задоволено. Судом визнано за ОСОБА_3 право власності на належну ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.64-69).

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 02 листопада 2016р. апелянту ОСОБА_2 було поновлено строк на апеляційне оскарження заочного рішення суду від 30 квітня 2015р. (том 2 а.с.40-41).

Апелянт ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення суду від 30 квітня 2015р. ухвалити нове рішення про відмову у задоволення позову ОСОБА_3, посилаючись на те, що суд в порушені вимог процесуального і матеріального права задовольнив позов ОСОБА_3, оскільки вказаним рішенням суду зачеплені її права, та вона не була притягнута до участі у справі, що суд першої інстанції визнав право власності на спірну ділянку за ОСОБА_3, не встановив факт належності спірної ділянки саме відповідачці ОСОБА_4, оскільки заочним рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2014р. було визнано недійсним державний акт, виданий на вказану земельну ділянку на ім'я ОСОБА_4, витребувано земельну ділянку з незаконного володіння ОСОБА_4

Також апелянт ОСОБА_2 вказала, що спірна земельна ділянка перебувала у користуванні її бабусі ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, в подальшому земельна ділянка перебувала у користуванні її батька ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, після яких вона (ОСОБА_2) на даний час вирішує право на отримання вказаної земельної ділянки в порядку спадкування (том 2 а.с.2-6).

27 січня 2017р. Одеська міська рада подала апеляційну скаргу про скасування заочного рішення Київського районного суду від 30 квітня 2015р. з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3, посилаючись на те, що вказаним рішенням суду зачеплені права та інтереси Одеської міської ради, фактично вирішенні права та обов'язки Одеської міської ради, що судом першої інстанції не було встановлено факт належності спірної ділянки саме відповідачці ОСОБА_4, оскільки заочним рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2014р. було визнано недійсним державний акт, виданий на вказану земельну ділянку на ім'я ОСОБА_4, та витребувано земельну ділянку з незаконного володіння ОСОБА_4 Вказане судове рішення набрало законної сили 11 березня 2014р., та представником Одеської міської ради було подано виконавчий лист по даній справі, виданий 15 квітня 2014р. для виконання до Другого Київського районного відділу виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, та вирішується питання про виконання вищевказаного рішення суду. Апелянт стверджує, що спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності територіальної громади м. Одеси не з її волі, а іншим шляхом, та в подальшому було вирішено питання про витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь Одеської міської ради (том 2 а.с.152-159).

Заслухавши пояснення представників апелянтів, які підтримали апеляційні скарги, представника ОСОБА_3, яка просила відмовити у задоволені апеляційних скарг, письмове заперечення представника ОСОБА_4, який просив залишити заочне рішення суду без змін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_2 і Одеської міської ради підлягає закриттю з таких підстав.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2015р. позов ОСОБА_3 було задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на належну ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.64-69).

Пунктом 8 частиною 3 ст.129 Конституції України визначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 13 ЦПК України встановлено, що особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не беруть участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обов'язки, мають право на апеляційне та касаційне оскарження судових рішень у випадках та порядку, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008р. «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» звернуто увагу на те, що при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

В судовому засіданні апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_2 та її представник не навели обставини, які б свідчили, що ОСОБА_2 слід було притягнути до участі у справі, що рішенням суду вирішені питання щодо її прав та обов'язків.

Апелянт ОСОБА_2 та її представник не надали жодного допустимого та належного доказу на підтвердження того, що спірна земельна ділянка перебувала у користуванні померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 бабусі ОСОБА_2 - ОСОБА_5, що в подальшому земельна ділянка перебувала у користуванні батька ОСОБА_2 - ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_2 після померлих на даний час вирішує право на отримання вказаної земельної ділянки в порядку спадкування. Апелянт ОСОБА_2 не надала доказів чому з 1965р. земельна ділянка не була належним чином оформлена на ім'я ОСОБА_5, та чому вона (ОСОБА_2) після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 не вирішувала питання, пов'язані з її правом на отримання вказаної земельної ділянки в порядку спадкування.

Так, на підтвердження вказаних обставин ОСОБА_2 надала довідку, з якої вбачається, що в Державному архіві не має рішення зборів колгоспників колгоспу ім. Карла Либнеха с. Чорноморка (Люстдорф) Одеської міськради за 1965р. щодо виділу земельної ділянки ОСОБА_5 в АДРЕСА_2 (том 2 а.с.22). Апелянт ОСОБА_2 надала довідку, видану агрофірмою «Нива», що згідно запису в земельно-шнурової книзі № 244 стор.161 за ОСОБА_5 рахується земельна ділянка 0,10га ( пр. № 3 від 09 лютого 1965р.), (том 2 а.с.24).

Вищевказані довідки не свідчать про те, що у користуванні ОСОБА_5 перебувала з 1965р. спірна земельна ділянка.

Судова колегія звертає увагу на те, що питання щодо захисту своїх прав, в тому числі щодо отримання земельної ділянки в порядку спадкування, апелянт ОСОБА_2 не позбавлена можливості вирішувати шляхом звернення в суд з відповідними вимогами, а не шляхом оскарження рішення суду у справі, участі в якій вона не приймала і яким питання щодо її прав та обов'язків не вирішувалося.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд не вирішував питання про права та обов'язки апелянта ОСОБА_2, тому апелянт не відноситься до осіб, які мають право оскаржити в апеляційному порядку судове рішення у справі. За таких обставин апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 слід закрити.

Судова колегія дійшла до глибокого внутрішнього переконання, що представник Одеської міської ради також в судовому засіданні апеляційної інстанції не надав допустимі та відповідні докази тому, що заочним рішенням суду від 30 квітня 2015р. зачеплені права та інтереси Одеської міської ради, що нібито вирішенні права та обов'язки Одеської міської ради, що судом першої інстанції не було встановлено факт належності спірної ділянки саме відповідачці ОСОБА_4, оскільки заочним рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2014р. було визнано недійсним державний акт, виданий на вказану земельну ділянку на ім'я ОСОБА_4, та витребувано земельну ділянку з незаконного володіння ОСОБА_4, та вирішується питання про виконання вищевказаного рішення суду, що спірна земельна ділянка вибула з комунальної власності територіальної громади м. Одеси не з її волі, а іншим шляхом, та в подальшому було вирішено питання про витребування спірної земельної ділянки з незаконного володіння ОСОБА_4 на користь Одеської міської ради (том 2 а.с.152-159).

Так, на день ухвалення заочного рішення суду від 30 квітня 2015р. земельна ділянка площею 0,1000га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, належала відповідачці ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 01 березня 2008р. державним нотаріусом П'ятої Одеської державної нотаріальної контори, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7

Згідно Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі власником земельної ділянки є ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 01 березня 2008р. (том1 а.с.119, 116). Згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_4 є власником вищевказаної земельної ділянки (том 1 а.с.108). На підставі Державного акту серії НОМЕР_1 від 30 серпня 2012р. на право власності на земельну ділянку площею 0,1000га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, відповідачка ОСОБА_4 є власником вказаної земельної ділянки.

Спадкодавцю ОСОБА_7 зазначена земельна ділянка належала на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого Одеським міським управлінням земельних ресурсів 30 травня 2007р. та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею. Договорів оренди землі за №25. При цьому вказаний Державний акт ніким не оскаржений та не скасований.

Судова колегія звертає увагу на те, що заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16 листопада 2006р. за ОСОБА_9 було визнано право власності на спірну земельну ділянку, та ОСОБА_9 було отримано державний акт. В подальшому ухвалою апеляційного суду Одеської області від 14 лютого 2007р. було скасовано вказане заочне рішення суду від 16 листопада 2006р. Однак, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2007р. позов було залишено без розгляду.

Безпідставним є твердження представника Одеської міської ради, що спірна земельна ділянка нібито вибула з комунальної власності територіальної громади м. Одеси не з її волі, а іншим шляхом, з огляду на наступне.

08 квітня 2008р. Одеська міська рада зверталася до Київського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_7, Одеської регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при державному комітеті України по земельних ресурсах», за участю третьої особи нотаріуса Пачевої І.І. про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, та ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2010р. вказана позовна заява була залишена без розгляду.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 березня 2012р. за заявою представника ОСОБА_4 було скасовано заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою суду від 28 липня 2008р. щодо заборони відчуження земельної ділянки площею 0,1000га, яка розташована за адресою АДРЕСА_1, яка належала відповідачці ОСОБА_4 (том 1 а.с.142).

Тобто Одеській міській раді було відомо ще з 2006р., що спірна земельна ділянка належала на праві власності з початку ОСОБА_9, потім ОСОБА_7, а потім ОСОБА_4

Судова колегія вважає, що бездіяльність Одеської міської ради за рухом справи за її позовом щодо визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, фактично свідчить про недобросовісність з боку Одеської міської ради у здійсненні свого процесуального права та виконання процесуальних обов'язків.

Безпідставним є твердження представника Одеської міської ради, що заочне рішення Київського районного суду м. Одесі від 30 квітня 2015р. підлягає скасуванню з тих підстав, що заочним рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2014р. було визнано недійсним державний акт, виданий на вказану земельну ділянку на ім'я ОСОБА_4, та витребувано земельну ділянку з незаконного володіння ОСОБА_4, оскільки вказане рішення суду було за заявою ОСОБА_4 скасовано ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2016р. (в ухвалі суду помилково вказано дату 22 лютого 2014р.) та призначено розгляд справи у загальному порядку.

Необґрунтованим є посилання апелянта на те, що Одеська міська рада нібито вирішувала питання, пов'язане з виконанням вказаного рішення суду за виконавчим листом, виданим 15 квітня 2014р., оскільки з вказаним листом Одеська міська рада звернулася до Другого Київського районного відділу виконавчої служби Одеського міського управління юстиції лише у 2016р., та не було вирішено питання про виконання вищевказаного рішення суду з тих підстав, що воно було скасовано.

В подальшому по даній справі рішенням Київського районного суду м. Одесі від 14 квітня 2017р. було відмовлено у задоволені позову Одеської міської ради до ОСОБА_4, треті особи Реєстраційна служба Головного управління юстиції в Одеській області, управління державного земельного агентства у м. Одесі, ОСОБА_9 про визнання правовстановлюючого документу на земельну ділянку недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння (том 4 а.с.95-101).

Не є правовою підставою для задоволення апеляційної скарги Одеської міської ради про скасування заочного рішення Київського районного суду м. Одесі від 30 квітня 2015р. з тих підстав, що хоча рішенням Київського районного суду м. Одесі від 14 квітня 2017р. було відмовлено у задоволені позову Одеській міській раді, але з тексту вказаного рішення суду вбачається, що судом було підтверджено факт порушення прав територіальної громади м. Одеси щодо спірної земельної ділянки, з урахуванням того, що судом апеляційної інстанції переглядається заочне рішення Київського районного суду м. Одеси на час його ухвалення, а не на час ухвалення рішення суду від 14 квітня 2017р., з урахуванням того, що Одеській міській раді рішенням Київського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2017р. було відмовлено у задоволені позову щодо спірної земельної ділянки, та з урахуванням того, що апелянтом не були надані належні та допустимі докази про порушення прав Одеської міської ради заочним рішення суду від 30 квітня 2015р.

Слід зазначити, що апелянтом не враховано, що з тексту рішення Київського районного суду м. Одеси від 14 квітня 2017р. чітко вбачається, що саме Одеська міська рада вказала, що про наявність спірного державного акту Одеській міській раді стало відомо із листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради за № 01-18/1915-09-05 ще 09 вересня 2013р., з якого вбачається, що спірна земельна ділянка належить ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 30 вересня 2012р., що також на думку, судової колегії свідчать про обізнаність Одеської міської ради, щодо належності спірної земельної ділянки саме ОСОБА_4 ще до ухвалення заочного рішення суду від 30 квітня 2015р., яке було оскаржено Одеською міською радою лише 27 січня 2017р.

Тому з урахуванням вищевикладеного судова колегія вважає, що при прийнятті заочного рішення суду від 30 квітня 2015р., суд першої інстанції не вирішував питання про права та обов'язки Одеської міської ради, та Одеська міська рада не відноситься до осіб, які мають право оскаржити в апеляційному порядку судове рішення у справі, та за таких обставин апеляційне провадження за апеляційною скаргою Одеської міської ради також підлягає закриттю.

Крім того, оскільки Одеська міська рада оскаржила заочне рішення суду в апеляційному порядку через два роки після набрання ним законної сили та його виконання, судова колегія, вважає необхідним звернути увагу на наступне.

Стаття 27 цього Закону визначає, що апеляційний суд, зокрема, розглядає справи відповідної судової юрисдикції в апеляційному порядку згідно з процесуальним законом.

Повноваження суду апеляційної інстанції - це сукупність його прав і обов'язків, пов'язаних із застосуванням процесуально-правових наслідків щодо рішень і ухвал суду першої інстанції, які розглядаються в апеляційному порядку.

Зміст повноважень як складової компетенції апеляційного суду визначається у положеннях статей 291- 322 ЦПК України.

За своїм змістом зазначені повноваження суду є дискреційними (визначення поважності причин пропуску процесуальних строків) та чітко визначені законом як обов'язкова процесуальна поведінка суду або обов'язкове процесуально визначене судове рішення.

Згідно із частиною першою статті 292 ЦПК України право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції мають сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки.

Судом апеляційної інстанції вже було звернуто увагу на те, що Одеській міській раді ще з 2006р., а також з листа Департаменту комунальної власності Одеської міської ради за № 01-18/1915-09-05 ще 09 вересня 2013р. було відомо, що спірна земельна ділянка належить ОСОБА_4 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 30 вересня 2012р. Також нічого не заважало Одеській міській раді дізнатися про ухвалене заочне рішення суду від 30 квітня 2015р., та представник апелянта не надав відповідь відносно того, що саме заважало територіальній громаді своєчасно провести реєстрацію спірного об'єкту.

Таким чином, на момент прийняття рішення у цій справі судом першої інстанції територіальна громада м. Одеси в особі Одеської міської ради не були учасниками у справі.

Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження в разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення.

Зазначене положення закону поширюється на апеляційні скарги подані з 14 січня 2012р., тобто з дати набрання чинності Законом України від 20 грудня 2011р. №4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», яким внесено відповідні зміни до статті 297 ЦПК України.

Аналізуючи відповідність обставин справи та дій державних органів відповідно до Конвенції, ЄСПЛ у своєму рішенні від 20 жовтня 2011р. у справі «Рисовський проти України» (заява №29979/04) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Також ЄСПЛ зазначив, що повноваження державних органів з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, які не обмежено жодними часовими рамками, мають суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Положення частини третьої статті 297 ЦПК України щодо обмеження органів державної влади та місцевого самоврядування в оскарженні судових рішень річним строком з моменту їх проголошення сприяють тому, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати своєчасного виконання своїх обов'язків.

Поновлюючи строки апеляційного оскарження у справі, що є предметом перегляду, суд апеляційної інстанції помилково не звернув уваги на те, що за положеннями цієї норми органи державної влади або місцевого самоврядування позбавлені права апеляційного оскарження судового рішення зі спливом річного строку з моменту його проголошення, однак мають право на захист прав іншим шляхом, і в цьому випадку апеляційний суд без урахування поважності причин пропуску строку зобов'язаний відмовити у відкритті провадження у справі.

Суд апеляційної інстанції, поновлюючи строк апеляційного оскарження органам місцевого самоврядування, фактично вийшов за межі своєї компетенції, яка чітко визначена як певна процесуальна дія частиною третьою статті 297 ЦПК України.

Вищевказана правова позиція викладена у постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верхового Суду України від 22 лютого 2017р. у справі № 6-2054цс16, а саме відносно того, що відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження в разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення, що відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовій акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Але не є підставою для задоволення апеляційної скарги Одеської міської ради посилання апелянта на те, що заочне рішення Київського районного суду м. Одесі від 30 квітня 2015р. підлягає скасуванню з підстав того, що при задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності на земельну ділянку не було враховано, що задоволення таких вимог не передбачено законом, оскільки з урахуванням того, що апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 і за апеляційною скаргою Одеської міської ради на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2015р. підлягає закриттю, тому судова колегія обмежена у застосуванні вимог частин 3 і 4 статті 303 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 292, 297, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 і за апеляційною скаргою Одеської міської ради на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 30 квітня 2015р. по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Другий Київський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про визнання права власності - закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: В.А. Станкевич

Т.В. Цюра