Головуючий суду 1 інстанції - Краснокутська М.О.
Доповідач - Єрмаков Ю.В.
Справа № 415/6808/16-ц
Провадження № 22ц/782/306/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року м. Сєвєродонецьк

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області в складі:

головуючого судді Єрмакова Ю.В.,

суддів - Орлова Ю.В., Стахової Н.В.,

за участю секретаря судового засідання Подрябінкіна Я.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Сєвєродонецьку апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06 квітня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Лисичанського територіального центру соціального обслуговування про визнання незаконним та скасування наказу про накладення дисциплінарного стягнення,

в с т а н о в и л а:

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом та просила:

- поновити їй строк для звернення до суду з поважних причин;

- визнати незаконним та скасувати наказ заступника директора Лисичанського територіального центру соціального обслуговування №33 від 19.05.2016 року про накладення дисциплінарного стягнення.

В обґрунтування позову вказала, що 22.06.2012 року була прийнята відповідачем на роботу, де працювала на посаді юрисконсульта. Її безпосереднім керівником був директор центру. 18.05.2016 року начальник УПСЗН ОСОБА_3 прийняла та розглянула анонімну заяву, яка не містила інформації про прізвище, ім'я, по-батькові, адреси проживання заявника, не було підписано. 19.05.2016 року начальник УПСЗН направила лист заступнику директора відповідача - посадовій особі, якій за своїми посадовими обов'язками позивач не підпорядкований. У своєму листі директор УПСЗН повідомляла про отримання та розгляд зазначеної анонімної заяви та просила заступника директора терцентру розглянути питання про застосування до позивача заходів дисциплінарного характеру. 19.05.2016 року заступник директора відповідача наклала на позивача дисциплінарне стягнення у виді догани. З накладенням адміністративного стягнення позивач не погодилась та оскаржила його до суду, звернувшись з позовом до заступника директора відповідача, оскільки стягнення на неї було накладено незаконно. 27.09.2016 року Апеляційний суд Луганської області скасував рішення з підстав звернення з позовом до неналежної особи, зазначивши, що необхідно було звертатися з позовом не до заступника директора, а до територіального центру соціального обслуговування. На зазначене рішення позивачем була подана касаційна скарга. На цей час, отримавши додаткову консультацію, позивач погодилась з мотивами рішення Апеляційного суду Луганської області та відмовилась від підтримання касаційної скарги, вирішивши продовжити захист своїх прав в суді, звернувшись з позовом до належного відповідача.

Вважає, що розгляд анонімної заяви є порушенням ст. 1,19 КУ, а також спеціального закону, незаконною дією та виходить за межі повноважень будь-якої посадової особи відповідача. На думку позивача, дисциплінарне стягнення на неї може бути накладено лише директором, якому, відповідно до п.1.3 посадової інструкції юрисконсульта та п. 5 Загального положення про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи чи організації, затвердженого Постановою КМУ №1040 від 26.11.2008 року (далі ПКМУ №1040), підпорядковані юрисконсульт та юридична служба взагалі. У зв'язку з чим вважає, що заступник директора відповідача не був уповноважений на це. Вказує, що наказом заступника директора відповідача №33 від 19.05.2016 року на неї було накладено дисциплінарне стягнення за некоректне ставлення до внутрішньо переміщених осіб під час прийому в УПСЗН, підставою до наказу зазначений лист УПСЗН та пояснення позивача. У листі директор УПСЗН дала вказівку розглянути питання відповідальності відповідно до ЗУ «Про правила етичної поведінки». Цей закон не містить термінології «некоректність», що, на думку позивача, свідчить про незаконність притягнення її до відповідальності. Вважає, що покладення на неї обов'язків, які не стосуються її компетенції, якими стали доручення виконання їй роботи разом з трьома соціальними працівниками, а саме: прийом заяв та видача облікових довідок переселенцям, яка за суттю соціальна та підлягає виконанню соціальними працівниками. Таким чином, відповідачем було визначено дисциплінарний проступок як некоректна поведінка до кількох осіб, які є переселенцями. Посилаючись на розділ 4 посадової інструкції юрисконсульта відповідача, вважає, що некоректна поведінка не відноситься до переліку обставин, за які юрисконсульт несе відповідальність, у зв'язку з чим просила задовольнити позов.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 06 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду позивач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, звернулася з апеляційною скаргою до суду, в якій просить скасувати рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06 квітня 2017 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта, представника відповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до наступного.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право:

1) постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін;

2) скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог;

3) змінити рішення;

4) постановити ухвалу про скасування рішення суду першої інстанції і закриття провадження у справі або залишення заяви без розгляду

За змістом ст.213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, повинен вирішити справу згідно з законом, ухваливши рішення на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Такі вимоги закону судом першої інстанції були виконані.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції послався на положення ст.139,147,149 КЗпП України та виходив з того, що при накладенні дисциплінарного стягнення на ОСОБА_2 було дотримано усі вимоги чинного законодавства, факти виявлених порушень з боку позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, підстав для скасування наказу про накладення дисциплінарного стягненняне має, у зв'язку з чим дійшов висновку про необгрунтованіть позову.

Судова колегія погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд же, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, лише створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. При дослідженні і оцінці доказів, встановленні обставин справи і ухваленні рішення суд незалежний від висновків органів влади, експертиз або окремих осіб. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень.

Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами (ст.3 КЗпП України).

Спірні відносини, які виникли між сторонами врегульовані главою 10 КЗпП України.

За змістом ст.139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Статтею 140 КЗпП України передбачено, що трудова дисципліна на підприємствах, в установах, організаціях забезпечується створенням необхідних організаційних та економічних умов для нормальної високопродуктивної роботи, свідомим ставленням до праці, методами переконання, виховання, а також заохоченням за сумлінну працю.

У трудових колективах створюється обстановка нетерпимості до порушень трудової дисципліни, суворої товариської вимогливості до працівників, які несумлінно виконують трудові обов'язки. Щодо окремих несумлінних працівників застосовуються в необхідних випадках заходи дисциплінарного і громадського впливу.

Відповідно до ч.1 ст.142 КЗпП України трудовий розпорядок на підприємствах, в установах, організаціях визначається правилами внутрішнього трудового розпорядку, які затверджуються трудовими колективами за поданням власника або уповноваженого ним органу і виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) на основі типових правил.

Згідно зі ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

В силу ст.147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з'ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 з 25.06.2012 року була прийнята на посаду юрисконсульта Лисичанського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), що підтверджується копією наказу № 27-к від 22.06.2012 року .

Згідно з п. 4.5 Посадової інструкції юрисконсульта Лисичанського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), розробленої позивачем ОСОБА_2, затвердженої 25.06.2012 року директором терцентру ОСОБА_4, юрисконсульт несе відповідальність за порушення правил внутрішнього трудового розпорядку, норм поведінки посадової особи.

ОСОБА_2 була ознайомлена з зазначеною посадовою інструкцією 25.06.2012 року, про що свідчить її підпис, та як з'ясовано судом першої інстанції, зазначений факт не оспорюється самою ОСОБА_2

Крім цього, в силу п.п.7.1 змін та доповнень до колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом Лисичанського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) на 2014-2016 роки, схваленими загальними зборами трудового колективу територіального центру 30.04.2014 року порушення трудової дисципліни (невиконання або неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов'язків, норм етики поведінки) тягне за собою застосування заходів дисциплінарного чи громадського впливу. А також застосування інших заходів, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до наказу Лисичанського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) від 24.11.2014 р. №125 «Про організацію роботи з обліку осіб, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції» на виконання рішення виконавчого комітету Лисичанської міської ради від 11.11.2014 року № 357 та відповідно до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №509 прийняття заяв та видачу довідок про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції доручено серед інших і ОСОБА_2, контроль за виконанням цього наказу покладено на ОСОБА_6 заступника директора територіального центру .

Як вбачається з рішення суду вказані обставини також не заперечуються сторонами.

Отже, позивач ОСОБА_5 погодилася відповідно до зазначеного наказу на виконання роботи, пов'язаної з прийняттям заяв та видачу довідок про взяття на облік осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Відповідно до копії графіку прийму громадян в громадській приймальні за підписом заступника директора ОСОБА_6, затвердженим директором тер центру ОСОБА_4 20.01.2016 року, юрисконсульт ОСОБА_2 здійснює прийом ВПО у середу.

Як вбачається з листа начальника УПСЗН ОСОБА_3 від 19.05.2016 року № 4602 на ім'я заступника директора Лисичанського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) ОСОБА_7, 18 травня до УПСЗН надійшла заява мешканки ІНФОРМАЦІЯ_1 зі скаргою на нетактовну поведінку та приниження гідності переселенців з боку працівника тер центру ОСОБА_2, яка 17 травня 2016 року здійснювала прийом внутрішньо переміщених осіб в УПСЗН, вкрай грубе та некоректне ставлення ОСОБА_2 до відвідувачів підтверджується доповідними записками спеціаліста відділу персоніфікованого обліку УПСЗН та працівника терцентру, вважають поведінку ОСОБА_2 такою, що підриває довіру громадян (тим більше переселенців) до влади та негативно відображається на репутації органів місцевого самоврядування, також нагадано про відсутність доповідної записки на адресу УПСЗН про вжиті заходи реагування щодо попереднього факту недостойної поведінки ОСОБА_2, який стався 09.05.2016 року та поставлено питання щодо застосування до ОСОБА_2 заходів дисциплінарного характеру.

Також матеріали справи містять заяву, адресовану Начальнику УПСЗН ОСОБА_3 та датовану 18.05.2016 року, яка не містить зазначення особи, яка її склала та зі змісту якої вбачається, що особа яка її склала, була свідком грубого ставлення з боку ОСОБА_2, яка грубо, невиховано поводила себе з сімейною парою похилого віку, які є внутрішньо переміщеними особами з м. Стаханова, кричала на них, принижувала, здавалося, що вона вдарить людей, поводилась таким чином, оскільки наближався обідній час, крім того заява містить прохання вжити заходів.

Згідно з пояснювальною запискою юрисконсульта ОСОБА_2, на ім'я заступника директора терцентру ОСОБА_6, датованою 19.05.2017 року, 17.05.2016 року об 11.55 на прийомі в УПСЗН до неї звернулась внутрішньо переміщена особа з проханням видати дублікат довідки, ОСОБА_2 надала їй консультативну послугу з заповнення форми заяви, у графі місце реєстрації у внутрішньо переміщеної особи з'явилось питання «Де це?», на що ОСОБА_2 відповіла, що на сторінці 11 паспорта, таке саме питання особа ставила декілька раз, після чого кинула ручку та відмовилась писати, оскільки не розуміла що саме, на це ОСОБА_2 повідомила, що о 12.00 годину буде змушена покинути комп'ютерну базу і внутрішньо переміщена особа написала заяву, отримавши о 12,05 нову довідку. Також зазначено, що з ОСОБА_8 в процесі прийму ОСОБА_2 в діалог не вступала, на що отримала на свою адресу лексику в образливій формі.

Відповідно до копії наказу заступника директора Лисичанського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) ОСОБА_9 від 19.05.2016 року №33 «Про накладення дисциплінарного стягнення ОСОБА_2.», ОСОБА_2 за некоректне ставлення до внутрішньо переміщених осіб під час їх прийому в УПСЗН оголошено догану відповідно до ст. 147 КЗпП України; в якості підстав зазначено лист УПСЗН Лисичанської міської ради від 19.05.2016 року №4602 та пояснювальну ОСОБА_2 від 19.05.20016 року. Під наказом від руки написано «З наказом не погоджуюся у зв'язку з його необґрунтованістю та відсутністю доказів та його неправомірністю».

Згідно з даними книги реєстрації наказів під порядковим номером 33 міститься запис від 19.05.2016 року «Про накладення дисциплінарного стягнення». Матеріали справи містять завірену належним чином копію обгортки та відповідної сторінки вказаної книги, факт наявності відповідних записів в якій не оспорюється сторонами.

Згідно з актом Лисичанського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) №3 від 19.05.2016 року, інспектор з кадрів ОСОБА_10, заступник завідувача відділення соціальної допомоги вдома ОСОБА_11 та соціальний працівник відділення організації надання адресної натуральної та грошової допомоги ОСОБА_12, склали цей акт про те, що інспектором з кадрів ОСОБА_13 у присутності юрисконсульта ОСОБА_2 зачитано в голос наказ від 19.05.2016 року №33 «Про накладення дисциплінарного стягнення ОСОБА_2.» і запропоновано надати письмовий підпис про ознайомлення з наказом, ОСОБА_2 від підпису відмовилась, однак написала заперечення про незгоду з наказом (а.с.78). Матеріали справи містять завірену належним чином копію вказаного акту, який не оспорюється сторонами.

Відповідно доданих журналу реєстрації актів по територіальному центру, під порядковим номером З міститься запис від 19.05.2016 року про акт відмови від підпису в наказі про оголошення догани від 19.05.2016р. №33. Матеріали справи містять завірену належним чином копію обгортки та відповідної сторінки вказаного журнали, факт наявності відповідних записів в якому не оспорюється сторонами.

Крім цього, обставини щодо конфліктної ситуації та неналежної поведінки з боку позивача при прийомі переселенців підтвердили в ході розгляду справи свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15.

Отже, враховуючи наведені вище обставини, судова колегія приходить до висновку про те, що у суду першої інстанції були підстави для висновку про те, що при накладенні дисциплінарного стягнення на ОСОБА_2 було дотримано положення ст.147-149 КЗпП України щодо притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності.

Посилання апелянта на те, що вона не є держслужбовцем, а тому не може бути притягнута до дисціплінарної відповідальності, на увагу не заслуговує, оскільки позивач відповідно до ст.2 КЗпП України є працівником підприємства з яким знаходиться у трудових відносинах та на якого поширюються положення посадової інструкції юрисконсульта, яка була розроблена самою ОСОБА_2 та затверджена директором Лисичанського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг), з якою остання була ознайомлена під підпис, а також правила колективного договору. Також, як зазначалося вище, притягнення до дисціплінарної відповідальності позивача відбулося з урахуванням положень посадової інструкції та положень ст.147 КЗпП України за некоректне ставлення ОСОБА_2 до внутрішньо переміщених осіб під час їх прийому в УПСЗН. Функції по прийому внутрішньо переміщених осіб позивач здійснювала на підставі наказу від 24.11.2014 року за підписом директора ОСОБА_4, при цьому контроль за виконанням цього наказу було покладено саме на ОСОБА_6, заступника директора територіального центру.

Також, не заслуговує на увагу посилання апелянта на те, що судом було проігноровано норми п.22 ст.92 Конституції України, де зазначено, що відповідальність за вчинення дисциплінарних правопорушень може бути передбачена виключно законами України, а тому ніякі місцеві правила трудового розпорядку та інші акти, не можуть встановлювати заходи дисціплінарного стягнення, оскільки позивача було притягнуто до дисціплінарної відповідальності саме на підставі КЗпП України, де заходи дисціплінарного стягнення передбачені ст.147, а саме за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Доводи апеляційної скарги, що керівництвом терцентру не було дотримано необхідних стадій службового розслідування, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки порядок притягнення до дисціплінарної відповідальності передбачений ст. 149 КЗпП України, що і було зроблено керівництвом терцентру, а саме після отримання на прийомі заяви про некоректну поведінку позивача, керівництво терцентру отримала від ОСОБА_2 письмові пояснення, доповідна записка з приводу конфліктної ситуації та вирішення питання щодо притягнення позивача до дисціплінарної відповідальності направлена заступнику директора Лисичанського територіального центру соціального обслуговування ОСОБА_6, оскільки директор центру на той час вже не працював та ці функції виконувала його заступник.

Також, слід зазначити, що позивач в своїй пояснювальній записці послалася на конфліктну ситуацію з ОСОБА_16, яка згідно журналу прийому громадян від 18.05.2016 року і була на прийоме у начальника УПСЗН ОСОБА_3 зі скаргою на поведінку позивача. В судовому засіданні було долучено до матеріалів справи копію зазначеного журналу прийому громадян та копія паспорта ОСОБА_16, а також заява останньої щодо обставин звернення до начальника УПСЗН зі скаргою.

Посилання апелянта на те, що конфлікту з внутрішньо переміщеними особами не було, на увагу не заслуговує, оскільки ці обставини були встановлені в ході розгляду справи в суді першої інстанції також з урахуванням пояснень свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15, які підтвердили обставини щодо конфліктної ситуації та неналежної поведінки з боку позивача при прийомі внутрішньо переміщених осіб. До того ж, сама позивач не заперечує конфліктної ситуації, що вбачається з її пояснень, наданих заступнику директора терцентру ОСОБА_6.

Посилання апелянта на те, що свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 є зацікавленими особами у справі, та які знаходяться у трудових відносинах з УПСЗН і були вимушені давати не правдиві свідчення, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зазначені особи були допитані в суді першої інстанції в якості свідків, приведені до присяги, попереджені про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та за давання завідома неправдивих показань за ст.384,385 КК України, заяв щодо тиску на них з боку керівництва терцентру не поступало, а тому підстав сумніватися в їх свідченнях не має.

Що стосується аудіо запису розмови позивача зі свідком ОСОБА_14, то судом першої інстанції з цього приводу зроблено відповідний правовий висновок, з яким судова колегія погоджується. Також, в пункті 4.ст.188 ЦПК України, на який посилається апелянт, мова йде про право суду щодо залучення спеціаліста або призначення експертизи, проте таких заяв, як вбачається з матеріалів справи, від учасників процесу не надходило. При цьому, судом першої інстанції було оцінені ці обставини з урахуванням того, що ОСОБА_14, як вже зазначалося вище, була допитана в якості свідка в судовому засіданні та надала свідчення щодо обставин конфліктної ситуації, пов'язаної позивачем, що і було взято до уваги у сукупності з іншими доказами по справі.

Що стосується сумнівів стосовно повноважень відповідача ОСОБА_6, яка своїм наказом від 19.05.2016 року №33 винесла догану позивачу, то ці доводи були предметом розгляду в суді першої інстанції та цим доводам надані відповідні правові висновки, з якими судова колегія погоджується. Крім цього, слід зазначити, що питання стосовно повноважень ОСОБА_6, як заступника директора Лисичанського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) вже було предметом розгляду в іншій справі, а саме рішенням апеляційного суду Луганської області від 23 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Лисичанського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, було встановлено, що адміністративне управління Центру здійснює директор (п.6.1 Положення), згідно п.1.4 посадової інструкції заступника директора на період відсутності директора Центру у зв'язку з відрядженням, відпусткою, хворобою та в інших випадках, заступник виконує його обов'язки.

Зазначене рішення набрало законної сили, а тому відповідно до ст.61 ЦПК України має преюдиційне значення при розгляді даної справи, а тому висновок суду щодо повноважень заступника директора Лисичанського територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) при накладенні дисціплінарного стягнення на позивача є правильним.

Інші доводи апелянта зводяться до оцінки доказів, які судом досліджено та їм надано відповідну правову оцінку, з якою судова колегія погоджується, а також носять характер суб'єктивного тлумачення апелянтом норм права.

Отже, враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини, судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Зазначені апелянтом обставини не знайшли свого об'єктивного підтвердження в ході розгляду справи в апеляційній інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи заяву, суд першої інстанції в достатньо повному об'ємі з'ясував обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308, 313, 314, 317 ЦПК України, судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Луганської області,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 06 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів після її проголошення.

Головуючий суддя

Судді: