Комінтернівський районний суд Одеської області
Справа № 504/1340/15-ц
провадження № № 2/504/578/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.06.2017смт. Комінтернівське

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді Доброва П.В.

секретаря Ємельяненко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Доброслав Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виплату заробітної плати,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулась до суду з позовною заявою та з урахуванням уточнених позовних вимог (а.с.42-44) просила суд утримати з роботодавця ОСОБА_2 заробітну плату з урахуванням індексу інфляції в сумі 10 747,50 гривень, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у сумі 16 536 грн., визнати незаконним запис та звільнення за частиною 4 статті 40 КЗпП України та внести виправлення в трудову книжку.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 22 жовтня 2014 року згідно трудового договору була прийнята на роботу в магазин в якості продавця в с.Петрівка Комінтернівського району Одеської області. Згідно трудового договору роботодавець ОСОБА_2 зобовязана була виплачувати їй заробітну плату 650 грн. на місяць за час роботи з 10 до 14 годин. Проте, вона працювала з 08 по 20 годину щоденно, понад час, встановлений договором. Раніше вона працювала у цьому ж магазині без оформлення трудового договору та отримувала заробітну плату у розмірі 2500 грн. на місяць. Зазначає, що останню заробітну плату отримала 31.12.2014р., більше зарплата не виплачувалась, розмір заборгованості складає 7500 грн. Оскільки відповідачка звинуватила її у розтраті та заробітну плату не сплачувала, 26.02.2015 року позивачка подала заяву про звільнення, однак роботодавець відмовилась її брати. Під час судового розгляду позивачка дізналась, що звільнена 17.07.2015 року за ч.4 ст. 40 КЗпП за прогул. Вважає звільнення за такою статтею незаконним, оскільки для застосування дисциплінарного стягнення передбачено строк не пізніше одного місяця, до того ж на порушення ст. 149 КЗпП жодних письмових пояснень від неї витребувано не було.

Відповідачка позов не визнала, в запереченнях на позовну заяву ( а.с.28-32) зазначила, що позивачка, згідно умов укладеного договору, працювала неповний робочий день, отримувала заробітну платню відповідно до його умов. Трудовий договір був належним чином зареєстрований, при його укладенні була присутня позивачка, з його умовами, у тому числі розміром заробітної плати, була ознайомлена, договір підписала без зауважень. Заяву про звільнення позивачка до відповідачки не подавала, станом на останній день виходу її на роботу заборгованості по заробітній платі не існує. З посиланням на відсутність у позовній заяві розрахунків та невідповідності фактичним обставинам справи просить відмовити у задоволенні позову.

Суд, вислухавши сторони, їх представників, дослідивши надані сторонами докази, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством,а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», «Про індексацію грошових доходів населення», «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати»; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427.

Відповідно до ч.1 ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Судом встановлено, що 22.10.2014 р. між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено безстроковий трудовий договір № 0 (а.с.6), який зареєстровано у Комінтернівському районному центрі зайнятості. За умовами договору (п.2), працівник зобовязаний виконувати роботу по реалізації товару, ведення каси, замовлення та прийняття товару.

Пунктом 3 зазначеного договору передбачено, що ФОП зобовязується оплачувати працю Працівника у розмірі 650 грн. на місяць. Час виконання робіт (п. 4 Договору) установлюється з 10.00 год. до 14.00 год.

Отже, позивачка, маючи повну інформацію про закріплений договорами графік роботи та належну до виплати заробітну плату, погодилась з нею, не ініціювала перегляд її розміру у будь-який спосіб.

Позивачка стверджує, що розмір заборгованості по заробітній платі складає 7500 грн., однак в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази щодо обґрунтування та розрахунку зазначеного розміру, періоду заборгованості, розрахунків фактично відпрацьованих днів та годин понад встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїм вимог і заперечень. Частиною 4 ст.60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В матеріалах справи наявні табелі обліку використовування робочого часу (а.с. 48-52) з яких вбачається, що позивачка з березня 2015 року на роботу не зявлялась.

За таких підстав суд вважає за необхідне стягнути заробітну плату за фактично відпрацьований, але не оплачений період: за січень та лютий 2015 року у розмірі 1300 гривень, з розрахунку 650 грн. на місяць, відповідно до умов укладеного договору.

Позовна заява містить також вимоги про індексацію заробітної плати, належної до виплати.

Відповідно до ст.ст.1, 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.

Порядок проведення індексації грошових доходів населення затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 р № 1078. Нарахування індексації здійснюється з першого числа місяця, наступного за місяцем, в якому Держкомстатом оприлюднено (опубліковано в офіційних періодичних виданнях) індекс інфляції.

З урахуванням коефіцієнту індексації, який становив у січні 2015р. - 1,9, у лютому 2015р. 1,05, розмір заробітної платі з урахуванням індексації становить за січень 2015 р. 662 грн. 35 коп., за лютий 2015 р.- 682 грн. 50 коп. Всього заборгованість із заробітної плати з урахуванням індексації складає 1344 грн. 85 коп.

Окрім іншого, позивачка вимагає стягнути на її користь середній заробіток за весь час затримки здійснення з нею розрахунку.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені ст.116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до п.2 зазначеного Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Суд при проведенні розрахунку враховує, що у лютому 2015р. позивачка працювала неповний місяць через хворобу, тому для обрахунку слід брати заробітну плату за повний відпрацьований місяць, який передував останнім двом місяцям до звільнення - грудень 2014р. та січень 2015 р., розмір заробітної плати складав 650 грн. на місяць.

Враховуючи, що сторонами не надано будь-яких даних про облік часу у зазначені місяці, суд приймає до уваги умови трудового договору укладеного між сторонами, та вважає, що за грудень місяць позивачка мала 23 робочих дні, у січні 2015 року- 19 робочих днів (без урахування вихідних та святкових днів).

Таким чином, сума середньоденної заробітної плати позивачки за грудень 2014 року та січень 2015 року рахується як сума заробітної плати за ці місяці, тобто 650+650=1300 гривень поділена на суму відпрацьованих днів, тобто 23+19=42, що становить 30 грн. 95 коп. за один день.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а, отже, працівник може визначати остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року N 6-159цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги те, що позивачку звільнено 17.07.2015 року, кількість днів затримки розрахунку становить 477 робочих днів, з 18 липня 2015 року по 12 червня 2017 року, та середній заробіток за весь період затримки розрахунку становить 477 х 30 грн. 95 коп. = 14 753 грн. 15 коп.

Щодо позовних вимог визнати незаконним запис та звільнення за частиною 4 ст. 40 КЗпП України та внести виправлення в трудову книгу, суд зазначає наступне.

Позивачка стверджує, що 26.02.2015 року вона подала заяву про звільнення, однак відповідачка відмовилась її брати. В матеріалах справи належна заява позивачки на імя ОСОБА_2, однак доказів її вручення (направлення по пошті), відмітки про прийняття не міститься, що не виключає її написання у будь-який термін.

Як вбачається з табелю обліку використання робочого часу за березень 2015 р., та не заперечується позивачкою, з березня 2015 року вона на роботу не виходила.

Згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до ст.148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

Слід зазначити, що власник або уповноважений ним орган може, а не зобов'язаний розірвати трудовий договір з працівником, які вчинили прогул.

Разом з тим звільнення за вчинення прогулу є дисциплінарним стягненням і має здійснюватися з дотриманням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень (ст. 148 - 149 Кодексу законів про працю України).

Згідно ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Однак правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення.

Як зазначено у Постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 року по справі № 6-2801цс15, невиконання власником або уповноваженим ним органом обов'язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

З огляду на відсутність позивачки на роботі з березня 2015 року без поважних причин, суд не вбачає можливим задоволення позовних вимог в цій частині.

Відповідно до положень статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Згідно з п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою - підприємцем справляється судовий збір в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 640 грн.00 коп.

За таких підстав, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у вищезазначеному розмірі.

З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 212-215, 218, ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, заборгованість із заробітної плати з урахуванням індексації у розмірі 1344 гривні 85 коп.

Стягнути із ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, середній заробіток узвязку із затримкою строків розрахунку при звільненні з 18.07.2015 р. по 12.06.2017 року в розмірі 14 763 гривні 15 копійок.

Стягнути із ОСОБА_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь держави 640 гривень 00 коп. судового збору.

В решті задоволення позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя П.В. Добров