АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1220/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 44, 46 ОСОБА_1
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоОСОБА_2
суддівОСОБА_3, ОСОБА_4
при секретаріОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_6 на заочне рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про усунення перешкод у користуванні житлом та виселення, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року ОСОБА_7 звернувся до суду з вказаним позовом до відповідачів, посилаючись на те, що позивач є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 05.08.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрованого за №1099, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна за №65216603 від 05.08.2016 року.

Відповідачі на момент предявлення позову не знімаються з реєстрації та не виселяються зі спірної квартири, створюючи таким чином ОСОБА_7 перешкоди у здійсненні ним права власності на дану квартиру.

Відповідачі не є співвласниками чи членами сім'ї власника квартири, між сторонами не укладено договори про користування чи найм житлового приміщення.

На підставі викладеного, позивач просив усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном ОСОБА_7 шляхом зняття ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9 з реєстраційного обліку як таких, що втратили право користування спірною квартирою та виселення.

Відповідачі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 звернулись до суду з заявами від 10.10.2016 року, якими позовні вимоги визнали, проти їх задоволення не заперечували.

Заочним рішенням від 26 січня 2017 року позов задоволено.

Усунуто перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження майном ОСОБА_7, шляхом зняття ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3 з реєстраційного обліку, як таких, що стратили право користування квартирою №288 по вул. Козацькій, 7 в м. Черкаси та виселення.

Стягнуто солідарно з відповідачів на користь ОСОБА_7 судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.04.2017 року в заяві ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26.01.2017 року у даній справі відмовлено.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду, ОСОБА_6 оскаржив його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив суд скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про зняття ОСОБА_6 з реєстраційного обліку, як такого що втратив право користування квартирою №288 по вулиці Козацькій, 7 в м.Черкаси та виселення і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом не досліджено факт повної оплати вартості квартири ОСОБА_6 та набуття ним права користування спірною квартирою на законних підставах. Вказує, що він проживає за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4 фактично з 1992 року. Вважає, що ОСОБА_7 зловживає своїм правом власності. Посилається на ст. 109 ЖК України, в якій йдеться про те, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення.

Відповідачами ОСОБА_8 та ОСОБА_9 рішення суду в апеляційному порядку не оскаржується.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення не повністю відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_6 не має законних підстав займати житло, яке є приватною власністю позивача, тому повинен бути виселений з нього без надання іншого житлового приміщення. Суд дійшов до висновку про необхідність усунення перешкод у користуванні позивачем належним йому житлом шляхом виселення ОСОБА_6 та зняття його з реєстраційного обліку.

Колегія суддів не повністю погоджується з висновками районного суду з урахуванням наступного.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 вересня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Аналіз змісту вищезгаданих норм права свідчить про те, що право осіб користуватися житлом існує лише за наявності на це волі власника.

Матеріалами справи встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 5 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрованого в реєстрі за №1099, ОСОБА_7 є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с. 7).

Право власності позивача на вказану квартиру також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна (а.с. 8-9).

Відповідачем ОСОБА_6 не надано жодних доказів, які б підтверджували його право власності чи право користування спірною квартирою. Тому доводи апеляційної скарги в частині недослідження судом першої інстанції питання про набуття ним прав на квартиру є необґрунтованими.

Згідно довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №55 від 05.08.2016 року до складу зареєстрованих входять ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_6, а всього 3 особи (а.с. 10).

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що відповідачі не є ні членами сім'ї позивача, ні співвласниками квартири. Між сторонами відсутні угоди про найм чи безоплатне користування жилим приміщенням.

Згідно ч.3 ст. 116 ЖК України, особа яка самостійно зайняла жиле приміщення, виселяється без надання їй іншого жилого приміщення. В даному ж випадку підстави користування вказаним жилим приміщення не доведені апелянтом. ОСОБА_6 лише вказує, що проживає у квартирі з 1992 року, в той час коли позивач надав суду належні та допустимі докази набуття ним права власності на спірну квартиру. Тому з переходом права власності до особи, яка не є членом її сім'ї, відповідач втратив право проживання в згаданій квартирі на підставі ч.1 ст. 391 ЦК України.

Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Враховуючи правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 01.03.2016 року, справа № 825/1335/13-а, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Враховуючи вищезазначені норми матеріального права, суд дійшов вірного висновку, що відповідач не має законних підстав займати квартиру позивача, а отже підлягає виселенню.

Що стосується висновку суду про зняття відповідача ОСОБА_6 з реєстраційного обліку, то колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV (тут і далі - в редакції, що діяла на момент звернення з позовом) орган реєстрації здійснює реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці; передачу інформації та/або внесення у встановленому законом порядку відомостей про реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування до Єдиного державного демографічного реєстру.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) визнання особи безвісно відсутньою; 5) оголошення фізичної особи померлою.

З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

За ч.1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів.

Заінтересована особа не позбавлена можливості звернутися до відповідних органів у порядку, передбаченому чинним законодавством, щодо зняття з реєстрації місця проживання осіб, які порушують право користування власника квартири, на підставі рішення суду про виселення.

Орган реєстрації не був вказаний позивачем в якості відповідача, у такому процесуальному статусі вони не були залучені до участі у справі, що унеможливлює ухвалення рішення про зобов'язання їх скасувати реєстрацію місця проживання відповідача ОСОБА_6

З огляду на це позовні вимоги в цій частині слід залишити без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 207 ЦПК України.

На підставі вищезазначеного, враховуючи норми п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом скасування в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом зняття ОСОБА_6 з реєстраційного обліку у АДРЕСА_3, оскільки вказані позовні вимоги підлягають залишенню без розгляду.

В решті підстав для зміни чи скасування рішення суду в оскаржуваній частині за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 309, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 січня 2017 року у даній справі змінити.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 січня 2017 року у даній справі в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом зняття ОСОБА_6 з реєстраційного обліку у квартирі АДРЕСА_4 скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, шляхом зняття ОСОБА_6 з реєстраційного обліку з квартири АДРЕСА_4 залишити без розгляду.

В решті рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 26 січня 2017 року у даній справі залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :