Справа № 369/2947/17 Головуючий у І інстанції Ковальчук Л. М.
Провадження № 22-ц/780/5591/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 14.12.2017
РІШЕННЯ

Іменем України

14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Таргоній Д.О., Іванової І.В.,

за участю секретаря - Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Шпитьківська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про усунення перешкод у здійсненні права власності,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила зобовязати ОСОБА_2 усунути перешкоди в здійсненні нею права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,0817 га, яка розташована по вул. Нова, 45 у с.Шпитьки Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер :01:015:0163, шляхом здійснення ОСОБА_2 демонтажу незаконно встановлених на її земельній ділянці воріт та огорожі і перенесення воріт та огорожі на межі між її земельною ділянкою та земельною ділянкою ОСОБА_2 за його рахунок.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначала, що 05 вересня 2014 року між нею і її матірю ОСОБА_4 був укладений договір дарування житлового будинку № 45 по вул. Нова у с. Шпитьки Києво-Святошинського району Київської області та договір дарування земельної ділянки площею 0,0817 га, кадастровий номер 601:015:0163, на якій розташований вказаний житловий будинок. 29 квітня 2014 року комісією з питань земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області при здійснені обмірів її земельної ділянки та земельної ділянки ОСОБА_2 встановлено, що фактичні розміри її земельної ділянки є меншими, ніж вказані у правовстановлюючих документах. Огорожа фактично знаходиться не на межі між їх земельними ділянками, а на належній позивачу земельній ділянці, залишаючи частину ділянки відповідачу. Зазначала, що вона неодноразово намагалась встановити огорожу на межі між належною їй земельною ділянкою та земельною ділянкою відповідача, однак останній чинить їй перешкоди у цьому. З урахуванням наведеного, позивач просила її позов задовольнити.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Зобовязано ОСОБА_2 усунути перешкоди в здійсненні ОСОБА_3 права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,0817 га, кадастровий номер :01:015:0163, яка розташована по вул. Нова, 45 у с. Шпитьки Києво-Святошинського району Київської області, шляхом здійснення ОСОБА_2 демонтажу незаконно встановлених на земельній ділянці ОСОБА_3 воріт та огорожі і перенесення воріт та огорожі на межі між земельною ділянкою ОСОБА_3 та земельною ділянкою ОСОБА_2 за його рахунок.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у позові ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що відповідно до договору дарування житлового будинку від 05 вересня 2014 року ОСОБА_4 подарувала позивачу ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Шпитьки, вул. Нова, 45.

Згідно з договором дарування земельної ділянки від 05 вересня 2014 року ОСОБА_4 подарувала позивачу ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0817 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:015:0163, якаі розташована за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Шпитьки, вул. Нова, 45.

Відповідач ОСОБА_2 є суміжним землевласником по вул.Нова, 47 у с.Шпитьки Києво-Святошинського району Київської області.

Згідно акту комісії Шпитьківської сільської ради від 29 квітня 2014 року, складеного за результатами обстеження земельної ділянки по вул. Нова, 47 у с. Шпитьки, яка належить відповідачу ОСОБА_5, встановлено, що садиба ОСОБА_2 фактично становить 26,70 м, згідно державного акту - 22,70 м, в плані забудови - 23 м (фасад садиби), 4 м (проїзд), а садиба ОСОБА_4 фактично становить 23,10 м, згідно державного акту -27,20 м. Оскільки фактичні розміри садиби ОСОБА_4 є меншими, ніж на плані меж її земельної ділянки, що відображено у державному акті на право власності на земельну ділянку, комісією зроблено висновок, що під час приватизації земельної ділянки ОСОБА_4 зроблено помилку і до загальної площі її земельної ділянки включено частину земельної ділянки, якою вона не користувалась, якою з 1988 року користується ОСОБА_2 (а.с. 8-9).

Відповідно до акту від 01 грудня 2015 року, комісія Шпитьківської сільської ради дійшла висновку, що оскільки під час приватизації земельної ділянки, що належить ОСОБА_3, допущено помилку, і до загальної площі її земельної ділянки включено частину земельної ділянки, якою не користувалася її мати ОСОБА_4, що є проїздом загального користування, комісія просить не чинити ОСОБА_3 перешкод своїм сусідам у користуванні проїздом загального призначення (а.с.78, 98).

Згідно листа Шпитьківської сільської ради від 19 серпня 2015 року позивачу ОСОБА_3 надано відповідь на її звернення, що її наміри переставити огорожу, змінивши межі використовуваної нею земельної ділянки, сільська рада розглядає як створення перешкод у використанні земельної ділянки загального користування - проїзду, тому вимагає припинити такі дії (а.с.79).

Відповідно до листа Шпитьківської сільської ради від 13 червня 2017 року відповідачу ОСОБА_2 надано відповідь на його звернення від 02 червня 2017 року про те, що проїздом з розміром по фасаду 4 м та довжиною 30 м з 1988 року і до теперішнього часу користується ОСОБА_2 для підїзду до гаражу, а також користувався покійний ОСОБА_6 для заїзду до його земельної ділянки. ОСОБА_2 і його сімя щодня використовує проїзд для входу (заїзду) на подвіря з часу виділення йому земельної ділянки по вул. Нова, 47. ОСОБА_3 чинить перешкоди у використанні проїзду шириною 4 м, довжиною 30 м. (а.с.95-97).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачкою доведено, що неправомірними діями відповідача порушуються її права, як власника земельної ділянки, а відтак суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності.

Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.386, 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення прав власника і обєктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке суд захищає у спосіб, встановлений ч.2 ст.16 ЦК України або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У пункті 7 постанови Пленум Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» розяснено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Відповідно до положень ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зі змісту позову вбачається, що ОСОБА_3 просила зобовязати ОСОБА_2 усунути перешкоди в здійсненні нею права користування та розпорядження земельною ділянкою площею 0,0817 га, яка розташована по вул. Нова, 45 у с.Шпитьки Києво-Святошинського району Київської області, шляхом здійснення ОСОБА_2 демонтажу незаконно встановлених на її земельній ділянці воріт та огорожі і перенесення воріт та огорожі на межі між її земельною ділянкою та земельною ділянкою відповідача за його рахунок, посилаючись те, що огорожа фактично знаходиться не на межі між їх земельними ділянками, а на належній їй земельній ділянці, залишаючи частину ділянки відповідачу, чим порушуються її право власності на частину земельної ділянки. Зазначала, що вона неодноразово намагалась встановити огорожу на межі між належною їй земельною ділянкою та земельною ділянкою відповідача, однак останній чинить їй перешкоди у цьому.

З договору дарування житлового будинку від 05 вересня 2014 року вбачається, що ОСОБА_4 подарувала позивачу ОСОБА_3 житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с.Шпитьки, вул. Нова, 45, які складаються, зокрема, огорожі під № 1, та під № 2.

З листа Шпитьківської сільської ради від 13 червня 2017 року, складеного на звернення відповідача від 02 червня 2017 року, вбачається, що огорожа із залізобетонними стовпчиками, встановлена наприкінці 70-х років ОСОБА_7 на межі своєї земельної ділянки, знаходиться на земельній ділянці за адресою: вул. Нова, буд. 45 у селі Шпитьки Києво-Святошинського району Київської області, кадастровий номер :01:015:0163, що належить ОСОБА_3 На цій земельній ділянці ОСОБА_2 огорожа із залізобетонними стовпчиками не встановлювалася (а.с.74-76).

Отже, огорожа із залізобетонним стовпчиками, яку позивачка просить зобов`язати ОСОБА_2 демонтувати за власний рахунок, є власністю позивачки та відповідачем не встановлювалась.

По справі встановлено та не заперечується сторонами, що з часу набуття позивачем права власності на земельну ділянку ворота та огорожа із залізобетонними стовпчиками не переставлялися.

Таким чином, матеріали справи не містять доказів того, що внаслідок установлення воріт та огорожі права позивачки ОСОБА_3 на земельну ділянку порушені саме відповідачем.

На порушення ст.ст.10, 60 ЦПК України, суд першої інстанції ухвалив рішення, що ґрунтується на припущеннях, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що відповідач ОСОБА_2 чинить перешкоди позивачу ОСОБА_3 у здійсненні її права власності на земельну ділянку.

При цьому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції помилково послався на обставини, які встановлені рішенням апеляційного суду Київської області від 16 червня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Шпитьківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_3, треті особи: Управління Держземагентства у Києво-Святошинському районі Київської області, Реєстраційна служба Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8, про визнання незаконними та скасування рішення, державного акту на право власності на землю, державної реєстрації земельної ділянки, державної реєстрації права власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, оскільки встановлені цим рішенням апеляційного суду обставини стосуються іншого предмету спору та його підстав, які не мають преюдиційного значення для вирішення даної справи.

Оскільки позивачка у суді не довела обставин, на які посилалась як на обґрунтування позовних вимог, то у суду першої інстанції не було законних підстав для задоволення позову.

Однак суд першої інстанції у порушення вимог ст.ст.212-214 ЦПК України на наведене уваги не звернув, вказаних вище обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не зясував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

З огляду на викладене рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, оскільки при його ухваленні судом першої інстанції неповно зясовано обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та допущено порушення норм процесуального права, що в силу ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові ОСОБА_3 з наведених вище підстав.

Згідно з ч.1 і ч.5 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі апеляційної скарги ОСОБА_2 сплатив судовий збір у розмірі 704 грн. Оскільки колегія суддів ухвалює нове рішення і в позовіОСОБА_3 відмовляє, тому з позивача на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2задовольнити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Шпитьківська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області про усунення перешкод у здійсненні права власності відмовити.

Стягнути зОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 704 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді