Справа № 462/142/11 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/783/230/17 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шеремета Н.О., Шандра М.М.

секретаря: Бадівської О.О.

за участю:представників ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 22 червня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, за участю третіх осіб: ОСОБА_7, ОСОБА_8 про поділ майна, набутого за час шлюбу та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, за участю третіх осіб: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 про поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Здійснено поділ спільного сумісного майна, набутого за час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_6 наступним чином:

Передано у власність ОСОБА_6 наступні транспортні засоби:

- TOYOTA LAND CRUIZER 4.2, 1998 року випуску, зелений, № кузова НОМЕР_2, номерний знак НОМЕР_1, свідоцтво НОМЕР_3, видане 04.04.2006 року;

- VOLKSWAGEN PASSAT 1.8 T, 2003 року випуску, зелений, № двигуна НОМЕР_4, № кузова НОМЕР_5, номерний знак НОМЕР_6, свідоцтво НОМЕР_7, видане 23.05.2007 року;

- MERCEDES-BENZ 814D, 1999 року випуску, червоний, № двигуна НОМЕР_8, № кузова НОМЕР_9, номерний знак НОМЕР_10, свідоцтво НОМЕР_11, видане 19.12.2007 року;

- MERCEDES-BENZ 817, 1999 року випуску, жовтий, № двигуна НОМЕР_12, № шасі НОМЕР_13, номерний знак НОМЕР_14, свідоцтво НОМЕР_15, видане 19.04.2007 року;

- MERCEDES-BENZ 1828, 2001 року випуску, білий, № двигуна НОМЕР_16, № шасі НОМЕР_17, номерний знак НОМЕР_18, свідоцтво НОМЕР_19, видане 19.12.2007 року;

- MAN 18.460, 2003 року випуску, білий, № шасі НОМЕР_20, номерний знак НОМЕР_21, свідоцтво НОМЕР_22, видане 15.04.2008 року;

- причіп EVELS MUENSTER DZAF, 1995 року випуску, жовтий, № НОМЕР_23, номерний знак НОМЕР_24, свідоцтво НОМЕР_25, видане 16.05.2007 року;

- причіп FLIEGL SDS 350, 2004 року випуску, червоний, № шасі НОМЕР_26, номерний знак НОМЕР_27, свідоцтво НОМЕР_28.

Стягнуто із ОСОБА_6 в користь ОСОБА_4 грошову компенсацію в розмірі 1/2 від загальної вартості майна, набутого в шлюбі, що відповідно становить 558 620 гривень 48 копійок (п'ятсот п'ятдесят вісім тисяч шістсот двадцять гривень сорок вісім копійок).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4 відмовлено за пропуском строку позовної давності.

Вирішено питання судових витрат.

Дане рішення суду оскаржив представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що рішення суду в частині відмови ОСОБА_4 стягнути з ОСОБА_6 грошову компенсацію в розмірі 2/3 від вартості транспортних засобів, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд не забезпечив повноту дослідження всіх обставин справи. Апелянт вважає, що суд безпідставно не застосував положення ст. 70 Сімейного кодексу України при визначенні розміру частки позивачки в спільно набутому майні.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 в повному обсязі.

Також рішення суду оскаржив ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з'ясував обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду. Апелянт не погоджується з висновком суду про пропуск строку позовної давності, оскільки ухвалами Залізничного районного суду м. Львова від 24.12.2008 року було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про поділ майна та задоволено заяву про забезпечення позову. В апеляційному порядку дані ухвали були скасовані, оскільки справа не підлягала розгляду в Залізничному суді м. Львова, а позовна заява ОСОБА_6 повернута. 19.07.2011 року ухвалою Личаківського районного суду м. Львова було відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про поділ майна, а зустрічна позовна заява подана до суду 17.02.2014 року. А відтак апелянт вважає, що строк позовної давності переривався 24.12.2008 року, 19.07.2011 року та 17.02.2014 року. Звертає увагу суду на те, що відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог, за собою апелянт просив виділити у власність три транспортні засоби загальною вартістю на суму 551 369,56 грн., а у власність ОСОБА_4 - виділити 5 транспортних засобів загальною вартістю 565 871, 40 грн. і усе рухоме майно, що є предметом поділу спільної сумісної власності, яке залишилося в квартирі по АДРЕСА_1, проте судом прийнято інше рішення. Крім того апелянт просив призначити судову товарознавчу експертизу для визначення вартості усього рухомого майна, що є предметом поділу спільної сумісної власності, яке залишилося у вищевказаній квартирі, однак таке клопотання залишилося поза увагою.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги за зустрічним позовом задовольнити в повному обсязі, а у задоволенні позову ОСОБА_4 - відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем 09 жовтня 1993 року відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського міськвиконкому було зареєстровано шлюб за актовим записом № 2554, що стверджується свідоцтвом про одруження.

Під час перебування сторін у шлюбі у них народився син - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 09.12.2008 року шлюб між сторонами було розірвано, про що видано 14.12.2010 року свідоцтво про розірвання шлюбу Залізничним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції.

Встановлено, що сторонами в період перебування в шлюбі були придбані наступні транспортні засоби: 1) TOYOTA LAND CRUIZER 4.2, (1998), зелений, №куз.НОМЕР_2, ДНЗ НОМЕР_1, свідоцтво НОМЕР_3, вид. 04.04.2006 року; 2) VOLKSWAGEN PASSAT 1.8T, (2003), зелений, №дв.НОМЕР_4, №куз.НОМЕР_5, ДНЗ НОМЕР_32, свідоцтво НОМЕР_31, вид. 23.05.2007 року; 3) MERCEDES-BENZ 814D, (1999), червоний, №дв.НОМЕР_8, №куз. НОМЕР_9, ДНЗ НОМЕР_29, свідоцтво НОМЕР_30, вид. 19.12.2007 року; 4) MERCEDES-BENZ 817, (1999), жовтий, №дв.НОМЕР_12, № шас. НОМЕР_13, ДНЗ НОМЕР_33, свідоцтво НОМЕР_34, вид. 19.04.2007 року; 5) MERCEDES-BENZ 1828, (2001), білий, №дв.НОМЕР_16, № шас. НОМЕР_17, ДНЗ НОМЕР_35, свідоцтво НОМЕР_36, вид. 19.12.2007 року; 6) MAN 18.460, (2003), білий, №шас.НОМЕР_20, ДНЗ НОМЕР_37, свідоцтво НОМЕР_38, вид. 15.04.2008 року; Причепи: 1) EVELS MUENSTER DZAF, (1995), жовтий, №шас.НОМЕР_23, ДНЗ НОМЕР_40, свідоцтво НОМЕР_39, вид. 16.05.2007 року; 2) FLIEGL SDS 350, (2004), червоний, №шас.НОМЕР_26, ДНЗ НОМЕР_41, свідоцтво НОМЕР_42.

Як встановлено судом, зазначені транспортні засоби придбавались в період, коли сторони проживали спільно в шлюбі.

Колегія суддів не бере до уваги те, що частина транспортних засобів, зокрема автомобіль MAN 18.460 та причіп FLIEGL SDS 350 були придбані відповідачем на кошти третьої особи ОСОБА_12 та є його власністю, оскільки належних та допустимих доказів про це судом не було здобуто.

Окрім того рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 липня 2012 року скасовано рішення Залізничного районного суду м. Львова від 02 серпня 2011 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 06 березня 2012 року, якими було визнано право власності на вищевказані транспортні засоби за ОСОБА_12, та в позовних вимогах ОСОБА_12 відмовлено.

Згідно висновків спеціаліста експертного автотоварознавчого дослідження №64/08, 63/08, 62/08, 61/08, 60/08, 59/08, 58/08, 57/08 від 14.08.2009 року загальна вартість транспортних засобів становить - 1 117 240,96 грн.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 районний суд виходив з того, що встановлені обставини не дають суду підстав відступити від засад рівності часток та визнати за позивачкою право на 2/3 спільного майна.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 районний суд виходив з того, що позивач за зустрічним позовом звернувся до суду із позовом з пропуском строку позовної давності та не надав суду доказів поважності причин пропуску строку позовної давності та не просив такий поновити.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

У відповідності до частини 1 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Згідно ч.2 ст.60 Сімейного кодексу України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності.

Згідно ч.1.ст.69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ч.4 ст.71 Сімейного кодексу України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Частиною 2 ст. 72 Сімейного кодексу України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Пунктом 19 Постанови Пленум Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє.

Відповідно до п. 22 даної Постанови, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Згідно п.23 Постанови, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК), ч. 3 ст. 368 ЦК, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Пунктом 24 вищенаведеної Постанови передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину, серед іншого, є недодержання в момент його вчинення стороною чи сторонами вимог, які встановлені зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, за змістом зазначеної норми законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об'єктивної можливості цієї особи знати про ці факти зазначену правову позицію ВС України висловив у справі № 6-7цс14від 21 травня 2014 року.

Частиною 2 ст. 72 Сімейного кодексу України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_6- ОСОБА_13 щодо не вірного застосування строків позовної давності судом першої інстанції до зустрічного позову, колегія суддів вважає безпідставними та такими, що не відповідають вимогам закону та спростовуються обставинами справи, оскільки звернення до суду про поділ майна подружжя у 2008 році, а звернення з зустрічним позовом 15.02.2014 році та ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 20.10.2011року позов ОСОБА_14 до ОСОБА_15 про поділ майна залишено без розгляду, а відповідно до ухвали Апеляційного суду Львівської області 05.05.2016 року така залишена без змін.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. ( правова позиція ВС України у справі № 6-612цс15 від 01 липня 2015 року)

Статтею 70 Сімейного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_4- ОСОБА_5 щодо відмови в стягненні в користь ОСОБА_4 з ОСОБА_6 грошової компенсації в розмірі 2/3 від вартості транспортних засобів та не застосування положення ч.2 ст. 70 Сімейного кодексу України при визначенні розміру частки позивачки в спільно набутому майні, колегія суддів вважає необґрунтованими, що спростовуються матеріалами справи, зокрема квитанціями про сплату аліментів та такі непідтверджені доказами.

Відповідно до ст..57, 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Системний аналіз зазначених доказів в їх сукупності вказує на відсутність правових підстав для задоволення апеляційних скарг та скасування рішення суду першої інстанції, а тому апеляційні скарги слід відхилити та залишити рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2016 рокубез змін.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повно та всебічно дослідив обставини справи, та з врахуванням положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Зазначені доводи апеляційних скарг не дають підстав для скасування рішення суду, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 22 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді