АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 639/51/17 Головуючий 1-ї інстанції Іванова І.В.
Провадження 22-ц/790/2762/17 Доповідач Колтунова А.І.
Категорія: спори, що виникають із договорів
позики, кредиту, банківського вкладу
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«08» червня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: Колтунової А.І.,

суддів: Кругової С.С., Пилипчук Н.П.,

при секретарі: Семикрас О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 квітня 2017 року за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу,-

ВСТАНОВИЛА:

05 січня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу.

В обґрунтування позову зазначив, що 01 грудня 2014 року ним було передано на користь ОСОБА_1 у позику грошові кошти в розмірі 1 000,00 доларів США та 80 000,00 грн.

На підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_1 було надано власноруч написану розписку, в якій зобовязався повернути позичені грошові кошти до 01 березня 2016 року.

Продовж 2016 року позивач неоднократно звертався до ОСОБА_1 з вимогою повернення грошових коштів, проте останній у добровільному порядку обовязок щодо їх повернення не виконав, зважаючи на що позивач просив суд, з урахуванням періоду прострочення виконання зобовязання з 02 березня 2016 року по 04 січня 2017 року, стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в розмірі 116 302,52 грн., в тому числі з урахуванням індексу інфляційних витрат в розмірі 7 079,89 грн. та трьох відсотків річних з простроченої суми, у розмірі 2 031,78 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 лютого 2017 року, з урахування виправленої ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 01 березня 2017 року арифметичної помилки, позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг у розмірі 107 190,85 грн., інфляційні витрати у розмірі 7 079,89 грн. та три відсотки річних з простроченої суми у розмірі 2 031,78 грн., судовий збір в розмірі 1 163,03 грн.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Вважає рішення незаконним, висновки суду першої інстанції такими, що не відповідають обставинам справи. Вказує, що розписка, яка міститься в матеріалах справи не відповідає передбаченим ст. 207 ЦК України вимогам до письмової форми правочину. Розписка не містить даних, з яких вбачається, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Позивачем не доведено факт отримання відповідачем грошових коштів. Зважаючи на що, договір позики є неукладеним.

ОСОБА_1 в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 105, 110, 111).

Представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, суд першої інстанції виходив із того, що письмовими доказами підтверджений факт укладення договору позики між сторонами по справі, відповідно до якого ОСОБА_1 01 грудня 2014 року отримав від ОСОБА_2 в борг 1 000,00 доларів США та 80 000,00 грн., які він зобовязався повернути до 01 березня 2014 року, однак взяті на себе зобовязання не виконав. Зважаючи на прострочення виконання відповідачем зобовязань з повернення боргу, за період часу з 02 березня 2016 року по 04 січня 2017 року, стягненню також підлягають три відсотки річних 2 031,78 грн. та інфляційні витрати за період прострочення 7 079,89 грн. Відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заперечень проти позову.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку зважаючи на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції зазначені вимоги закону було виконано.

Колегією суддів встановлено та підтверджується письмовими доказами, що 01 грудня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, шляхом оформлення власноруч ОСОБА_1 письмової розписки, укладений договір займу, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 в борг грошові кошти в сумі 1 000,00 доларів США та 80 000,00 грн., які зобовязався повернути до 01 березня 2016 року. Факт отримання грошей у вказаній сумі підтверджений підписом ОСОБА_1 (а.с. 5).

У відповідності з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що між сторонами було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого ОСОБА_2 було надано у борг ОСОБА_1 1 000,00 доларів США та 80 000,00 грн.

Як вбачається з тексту розписки, відповідач зобовязався повернути грошові кошти до 01 березня 2016 року (а.с. 5).

Станом на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_1 позичені за договором позики грошові кошти не повернуто.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Станом на 04 березня 2016 року, грошова сума в розмірі 1 000,00 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України, становила 2719,0858 грн.

Таким чином, судом першої інстанції правильно визначено розмір заборгованості в сумі 107 190,85 грн.

Доводи відповідача стосовно того, що розписка є безгрошовою, оскільки грошові кошти за нею ОСОБА_1 отримані не були, не можуть бути визнані обґрунтованими та доведеними.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскільки письмових доказів на підтвердження безгрошовості розписки відповідачем надано не було, то його доводи в цій частині є необґрунтованими.

Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові по справі № 6-63цс від 18 віересня2013 року, вбачається, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Зважаючи на наведене, колегія суддів вважає, що правові підстави для скасування рішення суду в частині задоволення позову ОСОБА_2 та стягнення з ОСОБА_1 суми боргу за договором позики в розмірі 107 190,85 грн., відсутні.

Що ж стосується рішення суду в частині стягнення індексу інфляції за весь час прострочення та трьох відсотків річних від простроченої суми, то колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зазначена норма поширюється лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

З тексту розписки вбачається, що позичені грошові кошти підлягали поверненню до 01 березня 2016 року, зважаючи на що прострочення виконання зобовязання з повернення грошових коштів в сумі 80 000,00 грн. складає період часу з 02 березня 2016 року по 04 січня 2017 року (дата, зазначена в позові), що становить 309 днів, зважаючи на що судом першої інстанції правильно розраховано три відсотки річних за вказаний період, який дорівнює 2 031,78 грн., та інфляційні витрати за період прострочення, який дорівнює 7 079,89 грн.

Доводи ОСОБА_1 стосовно того, що розписка була написана під психологічним тиском з боку ОСОБА_2 були предметом розгляду як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, та на їх підтвердження будь-яких доказів не надано.

Також колегія суддів вважає недоведеними доводи апелянта стосовно того, що правочин є неукладеним, оскільки договір позики відповідно до норм ст. 1046, 1047 ЦК України є односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дата її отримання. За даним договором позики, укладеним шляхом надання ОСОБА_1 розписки, сторонами досягнуто в письмовій формі всіх істотних умов договору та вбачається факт отримання відповідачем вищевказаної суми грошових коштів на певний строк.

Відповідно до ч.1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших осіб, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції ОСОБА_1 не надано будь-яких фактичних даних, на підтвердження своїх посилань стосовно того, що договір позики є неукладеним.

У звязку з викладеним, колегія суддів не вбачає правових підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що правові підстави для відмови у задоволенні позову відсутні. Доводам, наведеним під час розгляду справи, надана належна оцінка.

Суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення. Доводи апеляційної скарги рішення суду не спростовують.

За таких обставин, колегія суддів підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції не вбачає.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 307, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 10, 60, 303, 304, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий: А.І. Колтунова

Судді: С.С. Кругова

ОСОБА_4