Справа № 378/12/17 Головуючий у І інстанції Василенко О. М.
Провадження № 22-ц/780/3151/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 18 15.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

15 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Київської області у складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Савченка С.І., Таргоній Д.О.,

при секретарі Воробей В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Таращанського районного суду Київської області від 18 квітня 2017 року у справі за позовом Київського обласного центру зайнятості до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_3 підготовки кадрів державної служби зайнятості України, про стягнення коштів за навчання , -

встановила:

У грудні 2016 року Київський обласний центр зайнятості звернувся до суду з позовною заявою про стягнення коштів за навчання , посилаючись на таке.

В порушення умов укладеного 18 серпня 2014 року між Київським обласним центром зайнятості, ОСОБА_3 підготовки кадрів державної служби зайнятості України та ОСОБА_2 , останнього, 31 березня 2016 року, після навчання за рахунок коштів Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття було звільнено з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг Ставищенського районного центру зайнятості за угодою сторін.

29 березня 2016 року відповідачу було вручено претензію, в якій було запропоновано йому у добровільному порядку в місячний строк з дня одержання претензії повернути витрати на навчання у розмірі 11516 грн.

Відповідач погодився у добровільному порядку виплатити вказану вище суму рівними частками, у звязку з тим, що порушив умови договору, а саме не відпрацював три роки за отриманим фахом в державній службі зайнятості. Однак, жодних виплат з 29 березня 2016 року до позивача не надійшло.

Посилаючись на вищевикладене та норми закону, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь Київського обласного центру зайнятості кошти за навчання у сумі 11516 грн. та судовий збір в розмірі 1378 грн.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 18 квітня 2017 року позов задоволено.

Стягнено з ОСОБА_2 на користь Київського обласного центру зайнятості кошти за навчання у сумі 11516 грн.

Додатковим рішенням Таращанського районного суду Київської області від 10 травня 2017 року стягнено з ОСОБА_2 на користь Київського обласного центру зайнятості судовий збір в розмірі 1378 грн.

Не погодившись з рішення суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду з підстав порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що підставою для стягнення з нього коштів за навчання, згідно з умовами укладеного між сторонами договору, є звільнення за власним бажанням. Оскільки його звільнено за угодою сторін, він не має обов»язку сплачувати кошти за навчання, оскільки з його боку порушення умов договору не відбулось.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності понесених позивачем витрат на навчання відповідача та дійшов висновку про неналежне виконання відповідачем умов договору.

Колегія суддів із вказаними висновками погоджується, оскільки вони є обґрунтованими і відповідають вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 18 серпня 2014 року між Київським обласним центром зайнятості, ОСОБА_3 підготовки кадрів державної служби зайнятості України та ОСОБА_2 відповідно до Положення про працевлаштування в системі державної служби зайнятості випускників даного інституту, які навчалися за рахунок коштів Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, затвердженого наказом Державного центру зайнятості від 22 липня 2011 року № 106, був укладений договір № МФАМ/03/14 про підготовку магістра за денною формою навчання.

Відповідно до умов договору протягом строку з 01 вересня 2014 року по 01 липня 2015 року ОСОБА_3 за кошти даного Фонду здійснено підготовку відповідача шляхом надання освітньої послуги в галузі знань «Специфічні категорії», за напрямом підготовки - «Адміністративний менеджмент», освітньо-кваліфікаційного рівня - магістр, на денній формі навчання.

Наказом ОСОБА_3 підготовки кадрів державної служби зайнятості України від 18 серпня 2014 року № 185 відповідача було зараховано до складу студентів денної форми навчання за спеціальністю «Адміністративний менеджмент» освітньо-кваліфікаційного рівня «магістр» на пятий курс (з фінансуванням за рахунок коштів Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття).

Наказом вказаного інституту від 24 червня 2015 року № 166 «Про випуск студентів магістратури 2014 року набору» відповідача було відраховано зі складу студентів у звязку із закінченням терміну навчання та отриманням диплома магістра.

Відповідач перебував у трудових відносинах з позивачем з 15 березня 2004 року по 31 березня 2016 року, що підтверджується копією витягу з наказу Київського обласного центру зайнятості «З особового складу» від 15 березня 2004 року № 68-к про призначення на посаду головного спеціаліста відділу надання соціальних послуг та моніторингу Ставищенського районного центру зайнятості та копією наказу Київського обласного центру зайнятості «Про звільнення ОСОБА_2П.» від 29 березня 2016 № 201-к, про звільнення ОСОБА_2 з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг Ставищенського районного центру зайнятості з 31 березня 2016 року за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України.

29 березня 2016 року відповідачу було вручено претензію №959/09/12-16, в якій було запропоновано йому у добровільному порядку в місячний строк з дня одержання претензії повернути витрати на навчання у розмірі 11516 грн.

Згідно зобовязання відповідача від 29 березня 2016 року, він погодився у добровільному порядку виплатити вказану вище суму рівними частками, у звязку з тим, що порушив умови договору, а саме не відпрацював три роки за отриманим фахом в державній службі зайнятості. Однак, жодних виплат з 29 березня 2016 року до позивача не надійшло.

Вартість навчання відповідача підтверджена листом ОСОБА_3 підготовки кадрів державної служби зайнятості України від 04 квітня 2016 року № 798, згідно якого він навчався в ньому протягом двох семестрів та вартість його навчання за кошти Фонду загальнообовязкового державного соціального страхування України на випадок безробіття становила 11516 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що факт звільнення ОСОБА_2 не за власним бажанням, а за угодою сторін виключає обов»язок сплачувати кошти за навчання, оскільки з його боку порушення умов договору не відбулось, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

Підпунктами 5.2.1, 5.2.2, 5.2.3 Договору визначені випадки, при настанні яких відповідач згідно із пунктом 5.2 Договору зобовязаний відшкодувати до Фонду вартість навчання та компенсувати усі інші витрати, повязані з його навчанням, зокрема й у випадку звільнення з роботи в системі державної служби зайнятості України за п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України до закінчення трирічного строку з дня закінчення навчання.

Як вбачається з копії наказу Київського обласного центру зайнятості «Про звільнення ОСОБА_2П.» від 29 березня 2016 № 201-к, його було звільнено з посади провідного фахівця з питань зайнятості відділу надання соціальних послуг Ставищенського районного центру зайнятості з 31 березня 2016 року за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Отже, відповідач не дотримався п. п. 5.2 3 укладеного між сторонами договору щодо необхідності відпрацювати трирічний строк після закінчення навчання, і звільнення за угодою сторін за п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України до закінчення трирічного строку з дня закінчення навчання було порушенням умов договору.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). У відповідності із ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Ухвалюючи рішення по справі, суд обґрунтовано виходив з вказаних положень закону та дійшов правильного висновку про задоволенні позову, оскільки позивачем були понесені витрати на навчання відповідача, а останній, порушивши умови договору, має такі витрати відшкодувати.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги про відсутність доказів працевлаштування відповідача на трирічний строк після закінчення навчання, оскільки вони спростовуються матеріалами справи, зокрема копією трудової книжки відповідача (а.с.82-84).

Разом з тим, колегія суддів враховує той факт, що Мантач визнав порушення умов укладеного між сторонами договору, про що особисто зазначив в зобовязанні про відшкодування коштів позивачу (а.с.14).

Доводи апелянта про порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на думку апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження при розгляді справи, оскільки повністю спростовуються зазначеними належними та допустимими доказами по справі та висновками суду першої інстанції викладеними в судовому рішенні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а рішення суду залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Оскільки ухвалою апеляційного суду ОСОБА_2 було відстрочено сплату судового збору за подачу апеляційної скарги, разом з тим дане рішення ухвалюється не на користь ОСОБА_2, з нього на користь Апеляційного суду Київської області підлягає стягненню 1515 гривень 80 копійок судового збору.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Київського обласного центру зайнятості 1515 гривень 80 копійок судового збору.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту її проголошення.

Головуючий

Судді :