Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №3374352/16 Головуючий у 1 інстанції
Провадження 22-ц/778/1420/17 суддя Бондаренко І.В. доповідач: Кочеткова І.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В., Гончар М.С.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Запоріжжя цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Запорізької державної інженерної академії, третя особа ОСОБА_2, про визнання незаконними та скасування наказу 627-к від 07.11.2016 р. про звільнення; про визнання незаконними та скасуванні наказу № 506-к від 01.09.2016 р. про прийняття на посаду професора кафедри електронних систем за сумісництвом на 0,17 ставки ; № 630-к від 07.11. 2016 р. про переведення на основне місце роботи на кафедру електронних систем до проведення конкурсу ; визнання незаконними та скасування наказів №№ 553 від 26.09. 2016 р. та 450-01 від 25.10.2016 р. про зменшення та збільшення навчального навантаження ; про необхідність перерахунку розміру виплат заробітної плати в зв'язку з незаконністю наказів про зменшення та збільшення навчального навантаження ; поновлення на роботі на посаду завідуючого кафедрою гідроенергетики, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу на умовах оплати праці і навчального навантаження, які існували до звільненні; визнання незаконним переведення викладання дисципліни «Промислова електроніка і перетворювальна техніка в електромеханіці» з кафедри гідроенергетики на кафедру електронних систем, покладання на відповідача зобовязання при поновленні на роботі включити викладання цієї дисципліни на кафедру гідроенергетики

за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Запорізька державна інженерна академія на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 2 лютого 2017 р,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який в ході розгляду справи неодноразово доповнював і уточнював. Зазначав, що працював на посаді завідувача кафедрою гідроенергетики Запорізької державної інженерної академії. Наказом №627-к від 07.11.2016 року його звільнено з роботи за п.6 ч.1ст.36 КЗпП України. Вважає, що відповідач не мав підстав при звільненні застосовувати положення п.6ч.1ст.36КЗпП України, оскільки фактичними причинами для розірвання контракту був конфлікт інтересів, якій виник у зв'язку із роботою на цій же кафедрі його сина. На думку позивача, він не є субєктом відповідальності за Законом України «Про запобігання корупції», оскільки не входить до складу конкурсних комісій учбового закладу, але при доведеності корупційного правопорушення вважає, що підставою для звільнення є п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України дострокове припинення контракту, або п.4 ч.1 ст.41 КЗпП, яким прямо передбачено підставою для звільнення перебування всупереч вимогам Закону «Про запобігання корупції» у прямому підпорядкуванні у близької особи.

Крім того, позивач вказував, що наказ № 506-к від 01.09.2016 р. про прийняття його на роботу за сумісництвом на 0,17 ставки на кафедру електронних систем, виданий на підставі його заяви від 01.09.2016р., є незаконним, тому що звужує його трудові права за основним місцем роботи.

Вважає незаконним наказ № 630-к від 07.11.2016 р., виданий після його звільнення з посади завідуючого кафедрою гідроенергетики, про переведення на основне місце роботи на кафедру електронних систем, де він працював за сумісництвом. Він вказував, що переведення є фактичним прийомом на роботу на іншу кафедру без його письмової заяви. Переведення без його згоди на постійну роботу на кафедру гідроенергетики значно змінило його умови праці за сумісництвом.

До звільнення з посади завідуючого кафедри гідроенергетики наказом №553-к від 26.09.2016р. йому незаконно зменшили навчальне навантаження з 1,2 до 1,0 ставки, а наказом №450-01 від 25.10.2016р. незаконно збільшили навчальне навантаження з 500 годин на одну ставку до 600 годин на одну ставку. В обґрунтування цих позовних вимог пояснював, що зменшення або збільшення навантаження могло мати місце до початку навчального процесу, тобто з 01 вересня 2016р. Оскільки зміни у навантаженні відбулися після початку навчального року, вказані накази вважає незаконними.

Також ОСОБА_1 вважає необґрунтованим передачу викладання навчальної дисципліни «Промислова електроніка і перетворювальна техніка в електромеханіці» з кафедри гідроенергетики, яку він очолював, на кафедру електронних систем, оскільки завжди ця дисципліна як основна викладалася на кафедрі гідроенергетики.

З вказаних підстав позивач просив задовольнити позовні вимоги, скасувати вказані накази та поновити його на роботі на посаду завідуючого кафедри гідроенергетики, при поновленні на роботі зобовязати адміністрацію залишити викладання дисципліни «Промислова електроніка і перетворювальна техніка в електромеханіці» на вказаній кафедрі, стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, при розрахунку середньої заробітної плати взяти до уваги заробітну плату за вересень місяць, яка повинна бути нарахована із навантаження 1,2 ставки за основним місцем роботи та за жовтень місяць у тому ж розмірі, зобовязати відповідача нарахувати і виплатити йому заробітну плату у відповідності із навантаженням, яке було визначено йому на початку навчального року.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 2 лютого 2017 р. позовні вимоги задоволені частково.

Визнано незаконним та скасовано наказ №627-к від 07.11.2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади завідувача кафедрою гідроенергетики за п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Визнано незаконним та скасовано наказ №630-к від 07.11.2016 року про переведення позивача ОСОБА_1 на основне місце роботи на посаду професора кафедри електронних систем Запорізької державної інженерної академії з 09.11.2016 року до проведення конкурсу.

ОСОБА_1 поновлено на посаді завідувача кафедрою гідроенергетики Запорізької державної інженерної академії з 09.11.2016 року на умовах оплати праці з навчальним навантаженням, які існували до його звільнення.

Стягнуто із Запорізької державної інженерної академії на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.11.2016 року по 02.02.2017 року в сумі 27 748,31 грн.

У задоволенні в іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційної скарзі ОСОБА_1 з урахуванням уточнень зазначає про необґрунтованість рішення суду в частині відмови у задоволенні його позовних вимог про визнання незаконним наказу № 506-к від 01.09.2016 р. про його прийняття на роботу за сумісництвом на кафедру електронних систем, у визнанні незаконними наказів № 553-к від 26.09.2016 р. та № 450-01 від 25.10.2016 р. про встановлення йому навчального навантаження на 2016-2017р.по кафедрі гідроенергетики; про визнання незаконним переведення викладання дисципліни «Промислова електроніка і перетворювальна техніка в електромеханіці» з кафедри гідроенергетики на кафедру електронних систем, про відмову у перерахуванні і виплаті заробітної плати у відповідності з навчальним навантаженням на 1,2 ставки. Просить в зазначеній частині рішення суду першої інстанції скасувати та стягнути відповідні виплати і середній заробіток за час вимушеного прогулу за основним місцем роботи як завідуючого кафедри гідроенергетики з 01.09.2016 р. з урахуванням учбового навантаження , встановленого на 01.09. 2016 р. та часу роботи за сумісництвом, а всього стягнути 14 251 грн. Змінити рішення в частині поновлення на роботі та вказати, що при поновленні на роботі на посаді завідуючого кафедрою додатково включити до навантаження викладання лекцій з дисципліни « Промислова електроніка і перетворювальна техніка в електромеханіці».

В апеляційній скарзі відповідач просив скасувати рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та постановити нове рішення , яким у задоволенні позовних вимого відмовити. Вважає, що розірвання трудового договору відбулося з дотриманням норм трудового законодавства, оскільки позивач відмовився від урегулювання конфлікту інтересів у запропонований адміністрацією спосіб шляхом переведення його на постійну роботу на іншу кафедру, де він викладав за сумісництвом.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника, які підтримали свою апеляційну скаргу і заперечували проти апеляції відповідача, представника відповідача і третьої особи, яка просила задовольнити апеляцію відповідача і відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню у звязку із такими обставинами.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та ґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Вказані вимоги закону про ухвалі рішення виконанні судом першої інстанції не в повному обсязі.

Предметом основного трудового спору у справі є дослідження законності звільнення ОСОБА_1 з посади завідуючого кафедри гідроенергетики на вимоги Закону України «Про запобігання корупції».

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 згідно контракту №5-В від 31.08.2012 року призначений на умовах конкурсу на посаду завідувача кафедри гідроенергетики Запорізької державної інженерної академії строком до 31.08.2017 р.

На цій же кафедрі працює доцентом ОСОБА_3, син позивача.

З посадової інструкції завідувача кафедри вбачається, що він зобовязаний, зокрема, керувати особовим складом кафедри, здійснювати розподіл педагогічного навантаження та функціональних обовязків між співробітниками кафедри і контролювати своєчасність та якість їх виконання п. п. 4.1 ,4.4 Посадової інструкції. (т.1 а.с.35-38).

З 01.09.2016р. наказом №506-к від 01.09.2016 р. на підставі особистої заяви ОСОБА_1 він прийнятий на посаду професора кафедри електронних систем за сумісництвом на 0,17 ставки.

03.09.2016 року та 08.09.2016 року ОСОБА_1 були направлені повідомлення за підписом голови підрозділу із запобігання та виявлення корупції ЗДІА про конфлікт інтересів, повязаний з перебуванням у його підпорядкуванні сина ОСОБА_3 Йому рекомендовано переведення на посаду професора кафедри гідроенергетики для врегулювання конфлікту інтересів, в разі відмови від переведення попереджено про початок процедури звільнення. З цим повідомленням ОСОБА_1 був ознайомлений під підпис 08.09.2016 року. (т.1 а.с.16,130-137).

05.09.2016 року голова підрозділу із запобігання та виявлення корупції ЗДІА звернулась до ректора ЗДІА зі службовою запискою, в якій повідомив, що на кафедрі гідроенергетики працює завідувач кафедрою ОСОБА_1 і у його прямому підпорядкуванні перебуває його син доцент цієї ж кафедри ОСОБА_3 (т.1, а.с. 143-176).

14.09.2016 року ОСОБА_1 надіслав ректору ЗДІА запит про надання розяснення щодо такого повідомлення. 23.09.2016року позивачу було надіслано письмове розяснення ректора щодо повідомлення про необхідність переведення з його згоди або про звільнення у звязку з наявністю конфлікту інтересів. (т.1, а.с.21-22).

ОСОБА_1 не надав своєї згоди на переведення на посаду викладача іншої кафедри, оскільки заперечував наявність конфлікту інтересів, незважаючи на те, що в його посадові обовязки як завідуючого кафедрою входило розподіл навчального навантаження викладачів кафедри, що впливало на розмір їх заробітної плати, в тому числі і визначення навантаження для сина.

Наказом ректора № 627-к від 07.11.2016 року ОСОБА_1 з посиланнями на п.4 ч.1 ст.28, ст.ст. 29,34 Закону України «Про запобігання корупції» звільнено з посади завідувача кафедри гідроенергетики на підставі п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України згідно з службовою запискою голови підрозділу з питань запобігання та виявлення корупції. (т.1, а.с.114).

Одночасно наказом № 630-к від 07.11.2016 р. ОСОБА_1 без його згоди переведений з 09.11.2016р. на постійну роботу професора кафедри електронних систем, де він працював за сумісництвом на 0,17 ставки.

З 30.01.2017 року ОСОБА_1 звільнився з посади професора кафедри електронних систем згідно наказу №16-к від 13.01.2017 року за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, законність вказаного звільнення позивач не ставить під сумнів ( т.2 а.с. 74).

Суд першої інстанції погодився з доводами відповідача про доведеність в діях ОСОБА_1 складу корупційного діяння, за яке він підлягав звільненню. Свій висновок суд обґрунтовує тими обставинами, що завідуючий кафедри Запорізького державної інженерної академій є особою, яка відповідно до ч. 2 п.«а» ст.3 Закону України «Про запобігання корупції» віднесена до субєкта, на якого поширюються дія цього Закону. Зокрема, завідуючий кафедрою є посадовою особою юридичної особи публічного права, яка не зазначена у пункті 1 частини першої цієї статті. Правильність висновків суду в цій частині підтверджується змістом контракту та посадових обов'язків, покладених на ОСОБА_4

Безперечним фактом, встановленим судом, є також та обставина, що у прямому підпорядкуванні ОСОБА_1 знаходився його син доцент цієї же кафедри гідроенергетики ОСОБА_3

Згідно ст.1 Закону України «Про запобігання корупції» до потенційного конфлікту інтересів віднесено наявність у особи приватного інтересу у сфері, в якій вона виконує свої службові чи представницькі повноваження, що може вплинути на об'єктивність чи неупередженість прийняття нею рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання зазначених повноважень. Реальний конфлікт інтересів суперечність між приватним інтересом особи та її службовими чи представницькими повноваженнями, що впливає на обєктивність або неупередженість прийняття рішень, або на вчинення чи не вчинення дій під час виконання повноважень.

Тому відповідач обгрунтовано відніс обставини спільної роботи завідуючого кафедри та його сина доцента на тій же кафедрі до конфлікту інтересів, який виник у позивача.

Статтею 29 вказаного Закону передбачено зовнішнє врегулювання конфлікту інтересів, в тому числі і через звільнення такої особи. Пунктом 2 цій статті передбачено, що особи, у яких наявний реальний чи потенційний конфлікт інтересів, можуть самостійно вжити заходів щодо його врегулювання.

Згідно з п.2 ст. 34 Закону України «Про запобігання корупції» звільнення особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, прирівняної до неї особи з займаної посади у звязку з наявністю конфлікту інтересів здійснюється у разі, якщо реальний чи потенційний конфлікт інтересів у її діяльності має постійний характер і не може бути врегульований в інший спосіб, в тому числі через відсутність її згоди на переведення або на позбавлення приватного інтересу.

Як встановлено судом ОСОБА_1 впродовж двох місяців після попередження добровільно конфлікт інтересів не усунув та не надав згоду на переведення на інше місце роботи, тому підлягав звільненню на підставі п.9 ч.1 ст. 36 КЗпП України, яка діяла на час видання наказу про звільнення та передбачала посилання на вказану норму закону при припиненні трудового договору з підстав , передбачених іншими законами.

Погодившись з доводами відповідача про наявність в діях ОСОБА_1 корупційного проступку, суд визнав звільнення незаконним і поновив позивача на роботі тільки з тих підстав, що позивач помилково послався в наказі про розірвання трудового договору на п.6 ст.36 КЗпП України. Рішення в частині визнання наказу про звільнення незаконним суд мотивував тільки вимогами ст.11ЦПК України про те, що суд не вправі за свої ініціативи виходити за межі позовних вимог, тобто в даному випадку змінити підстави для звільнення.

Між тим, частиною 3 ст.135 КЗпП України передбачено, що у разі визнання формулювання причин звільнення неправильними або такими, що не відповідають чинному законодавству, у випадках коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобовязаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю ( пункт) закону.

Вказана норма закону є спеціальною по відношенню до ст.11 ЦПК України, тому що розповсюджується тільки на правовідношення, які встановлені при розгляді трудових спорів в частині визнання наказів про звільнення незаконними та поновлення на роботі.

Зі змісту ч.3 ст.135 КЗпП України слідує, що суд зобовязаний без урахування думки позивача вказати у рішенні підставу для звільнення у відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю ( пункт) закону у випадку, якщо доказані обставини, на які посилається відповідач у наказі як підстави для звільнення, та такі підстави для звільнення передбачені законом.

Із зібраних у справі доказів вбачається, що безперечним фактом є та обставина, що за встановлене корупційне діяння ОСОБА_1 обовязково підлягав звільненню на підставі п.2 ст.34 Закону України «Про запобігання корупції». При формулюванні причини звільнення відповідач у наказі обгрунтовано посилався на вимоги цього закону, однак підставою для звільнення помилково вказав не той пункт частини 1 статті 36 КЗпП України, на який за фактично встановленими обставинами справи слід було посилатися.

Оскільки пунктом 9 ч.1 ст. 36 КЗпП України передбачено припинення трудового договору з інших підстав, передбачених законом, правильним, на думку колегії, є посилання як на підставу звільнення на вказаний пункт статті 36 ч.1 закону.

При встановленні наведених обставин сама по собі помилка в наказі про звільнення на інший пункт статті 36 КЗпПУ як на підставу звільнення не тягне за собою визнання наказу про звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі.

Викладене свідчить про те, що рішення суду першої інстанції в частині визнання наказу №627-к від 07.09.2016 р. про звільнення, поновлення ОСОБА_1 на роботі і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу є незаконним, суперечить вимогам Закону «Про запобігання корупції», а тому на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у позові зі зміною підстави для звільнення ОСОБА_1 з п. 6 ч. ст. 36 КЗпПУ на п. 9 вказаної частини 1 статті .

Судом правильно зроблені висновки про необґрунтованість позовних вимог в частині визнання наказу № 506-к від 01.09. 2016 р. про прийняття позивача на роботу за сумісництвом на іншу кафедру (т.1 а.с.111,112).

Наказ видано з дотриманням вимог ст.21КЗпП України на підставі особистої заяви позивача, в якій він просив прийняти його на роботу за сумісництвом на 0,17 ставки на посаду професора на кафедру електронних систем з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що вказаним наказом суттєво порушені його трудові права, що заяву про прийом його на роботу за сумісництво він написав під тиском, суперечать фактичним обставинам справи. Згідно з умовами контракту, на підставі якого позивач працював завідуючим кафедрою гідроенергетики, йому надані права, в тому числі, працювати на умовах погодинної оплати праці в своєму або іншому навчальному закладі та одержувати додаткову, крім встановленої єдиною тарифною сіткою оплату праці за роботу , виконану в закладі освіти.

В «Положенні про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організації», затвердженому наказом №43 від 28.06.1993р. Мінпраці, Мінюсту та Мінфіну України та постанові КМУ від 03.04.1993 г. «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» заборона сумісництва наукової та викладацької діяльності відсутня. Розмір навантаження викладацької діяльності за сумісництвом 0,17 ставки не суперечить діючому законодавству, яке обмежує розмір винагороди за роботу по сумісництву 50 відсотками окладу ( ставки).

Інших обмежень для праці за сумісництвом у вищому учбовому закладі нормативними актами не встановлено. Не є суттєвими для вирішення питання про незаконність вказаного наказу інші доводи позивача, в тому числі про порушення умов та оплати його праці за основним місцем роботи завідуючого кафедрою, бо його трудові права на цій посаді захищені змістом контракту.

Обґрунтованими є висновки суду першої інстанції про незаконність наказу № 630-к від 07.11.2016 року про переведення ОСОБА_1 на постійне місце роботи професором на кафедру електронних систем, де він працював викладачем за сумісництвом.

ОСОБА_1 усної або письмовий згоди на переведення на постійну роботу на цю кафедру не надавав. Ця обставина підтверджується поясненнями сторін та письмовою незгодою з переведенням, яку ОСОБА_1 надіслав ректору закладу після звільнення з основного місця роботи та ознайомлення з наказом про переведення ( т.1, а.с. 115).

Згідно з ч.1 ст. 32 КЗпПУ переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві , установі, організації допускається тільки за згодою працівника. Частиною 2 вказаної статті встановлено, що не вважається переведенням та не потребує згоди працівника його переміщення на інше місце роботи, якщо на новому місці робота виконуються в межах спеціальності, кваліфікації чи посади , обумовленої трудовим договором.

В даному випадку переведення з праці на умовах сумісництва на постійну основну роботу не можна вважати переміщення на інше місце роботи без згоди працівника, бо переміщення може бути тільки з основного місця роботи на інше основне місце роботи. Між тим, з основного місця роботи завідуючого кафедри гідроенергетики ОСОБА_1 було звільнено, тому він не міг бути переведений без згоди на інше основне місце роботи на кафедру електронних систем.

Крім того, переведення на постійну роботу без згоди ОСОБА_1 також суперечить вимогам ст. 21 КЗпП України, зі змісту якої вбачається , що для праці як на основному місці роботи, так і на роботі за сумісництвом укладається трудова угода (письмова або усна). Проте ОСОБА_1 згоду на працю як на основному місці роботи на кафедрі електронних систем не давав.

Викладене спростовує доводи інженерної академії про те, що в даному випадку не потрібна була згода на переведення, тому що після звільнення з основного місця роботи ОСОБА_1 не подав заяву про звільнення його з роботи за сумісництвом та продовжив працювати за сумісництвом.

Визнання судом першої інстанції незаконним наказу про переведенню позивача на постійну роботу на кафедру електронних систем не призвело до негативних наслідків для позивача. При його звільненні за власним бажанням з вказаної кафедри відповідачем зроблено розрахунок заробітної плати за фактично відпрацьований час та виплачені відповідні кошти, що не оспорює позивач.

Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання наказів № 553-к від 26.09.2016р. про зменшення ОСОБА_1 з 01.09.2016 р. навчального навантаження до однієї ставки професора на кафедрі гідроенергетики та наказу №450-01 від 25.10.2016 року, яким затверджено скоригований індивідуальний розподіл навчального навантаження в учбовому закладі, згідно з яким позивачу з 01.10.2016 р. встановлено навантаження на тарифну ставку викладання 600 годин на рік ( т 2, а.с. 20, 22, 30).

Згідно наказу №389-01 від 01.09.2016р. позивачеві на 2016-2017р. навчальне навантаження встановлено у розмірі 1,37 ставки, із яких: 1,2 ставки на кафедрі, яку він очолював та 0,17 ставки на іншій кафедрі, де він працював за сумісництвом. При цьому навантаження 1,2 ставки становило 600 годин на учбовий рік на кафедрі, яку він очолював ( т.2, а.с. 31, 40, 41).

Незгоду з наказом про зменшення навантаження з 1,2 ставки до 1,0 ставки з 01.09.2016 р. позивач обґрунтовує тим, що відповідач не мав право на зменшення навантаження у період, коли почався учбовий процес .

На думку ОСОБА_1, при звільненні з посади завідуючого кафедри відповідач повинен був в розрахунок виплат заробітної плати віднести заробітну плату з 01.09.2016 р. за викладання та працю додаткових 0,2 ставки до основної ставки.

При оскаржені наказу №450-01 від 25.10.2016 року ОСОБА_1 вказує , що у вересні його навантаження на ставку становило 500 годин на учбовий рік і додатково 100 годин на 0,2 ставки, а всього йому було визначено 1, 2 ставки навантаження на 600 годин. Однак з 01.10.2016р. згідно із відкоригованим навантаженням йому встановлено 600 годин викладання на одну ставку. Незаконне зменшення навантаження у вересні та збільшення навантаження з 01.10.2016р. суттєво порушують його трудові права, бо це призвело до зменшення заробітної плати пропорційно 0,2 ставки при встановленому навантаженні у вересні 500 годин та у жовтні 600 годин. Крім того, позивач вважав, що зміна навантаження під час учбового процесу є порушенням вимог ст. 103 КЗпП України, оскільки відбулося без попередження за два місяці.

Висновки суду першої інстанції в частині відсутності підстав для задоволення вимог про визнання вказаних наказів незаконними відповідають аналізу матеріалів справи та діючому законодавству.

Згідно з умовами контракту за виконання обов'язків завідуючого кафедрою гідроенергетики ОСОБА_1 виплачується заробітна плата (посадовий оклад) за тарифною сіткою згідно штатному розпису, яким ОСОБА_1 встановлено посадовий оклад 4 562 грн. і який виплачується щомісячно ( т.1 а.с. 19-20).

Тобто, заробітна плата згідно з контрактом виплачується щомісячно незалежно від встановленого позивачеві індивідуального навчального навантаження в учбовому закладі на 2016/2017 навчальний.

Встановлення навантаження на одну ставку, за яке нараховується посадовий оклад, є виключною компетенцію адміністрації. Відповідно до Статуту ЗДІА, положень ст. 34 Закону України «Про вищу освіту» на ректора закладу покладено обовязок безпосереднього управління діяльністю закладом, забезпечення та здійснення контролю за виконанням навчальних планів і програм, навчальних дисциплін, у процесі чого надано право приймати накази та розпорядження.

Як зазначено в Акті перевірки додержання ЗДІА вимог законодавства про вищу освіту №01-13/126-03-06/2 від 26.09.2016р., здійсненої Державною інспекцією навчальних закладів України /ДІНЗ України/, в організації учбового процесу в інженерній академії виявлено недоліки, а саме: відсутній наказ про закріплення дисциплін за кафедрами, що призводить до неоптимального використання кадрового складу та у зв'язку з цим необґрунтованого навантаження викладання наукових дисциплін та перевантаження викладання одних й тих самих дисциплін відносно позивача та його сина (т.1, а.с. 195, п.4.5 Акту перевірки ).

З метою усунення виявлених недоліків у навчальному процесі ректором 26.09.2016 р. видано наказ №553-к, яким ОСОБА_1 навчальне навантаження на кафедрі гідроенергетики з 01.09.2016 року зменшено з 1,2 до 1,0 ставки. (т.1, а.с.109-110,126-127).

При виданні наказу ректор академії діяв у межах наданих законом повноважень. Відсутні підстави вважати, що в даному випадку зменшенням позивачеві навантаження до одній ставки погіршені його умови оплати праці, тому що згідно з контрактом оплата праці залежить від викладання дисциплін на одну ставку. Тому твердження позивача про порушення відповідачем положень ст. 103 КЗпП є хибним.

Доводи позивача про те, що наказ про зменшення навантаження суперечить законодавству, яке дозволяє змінювати навчальне навантаження до початку учбового процесу, не відповідає тлумаченню діючого законодавства, яким таких заборон не встановлено.

Пунктом 63 наказу №102 Міністерства освіти і науки від 15.04.1993р. «Про затвердження інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівникам освіти» передбачено, що навчальне навантаження викладачам вищих навчальних закладів 1-2 рівнів акредитації визначається один раз на рік до початку навчального року. Однак згідно зі змінами в наказі на цей час вказана інструкція може братися до уваги в частині, яка не суперечить діючому законодавству. Пунктом 81 цієї ж Інструкції передбачена можливість учбового закладу протягом учбового процесу у зв'язку з необхідністю зменшувати навантаження, встановлене на початок року.

Крім того, зі змісту Закону України «Про вищу освіту» вищим учбовим закладам розширені права щодо самостійного вирішення питань у складанні учбового процесу, у тому числі, в установленому порядку щодо вирішення питань викладання наукових дисциплін, їх обєму, кількості годин та ін., що складає поняття учбового навантаження. Заборони зменшувати або збільшувати навантаження в процесі учбового року не встановлено.

Разом з тим, доводи позивача в частині позовних вимог щодо оплати праці у вересні 2016р. за умови його роботи при навантаження у цьому місяці на 1,2 ставки заслуговують на увагу. Наказ про зменшення навантаження до однієї ставки видано адміністрацією 26 вересня 2016 р., тобто коли позивач фактично за цей місяць працював із встановленим з 1 вересня 2016 року навантаженням на 1,2 ставки.

За викладання основного навантаження для викладачів закладу встановлена щомісячна заробітна плата відповідно до штатного розпису. Згідно з п. 80 вказаної інструкції № 102 від 15.04. 1993 р. з урахуванням положень діючого Наказу Міністерства освіти і науки від 26.09. 2005 р. №557 за роботу, яка виконується понад основного навантаження, передбачена погодинна оплата в кінці кожного місяця або року.

Тому на підставі вимог ст.1 Закону України «Про оплату праці» позивач має право отримати винагороду за фактично виконану роботу у вересні місяці 2016 року, яка згідно з навчальним планом віднесена до його 0,2 ставки понад основного навантаження, за що повинна бути нарахована додаткова до тарифної ставки заробітна плата з погодинною оплатою часів виконаних робіт, які входять до 0,2 ставки основного навантаження.

Із письмових пояснень проректора з науково-педагогічної роботи ЗДІА ОСОБА_5 на запит апеляційного суду вбачається , що в закладі помісячний облік викладання дисциплін та інша робота викладачів не ведеться. Тому окремо виділити погодинну працю ОСОБА_1 у вересні 2016 року, віднесену понад одну ставку, неможливо. Нарахування заробітної плати у закладі понад встановленої тарифної ставки проводиться кожного місяця незалежно від того, чи виконана робота понад ставки в цьому місяці або ця робота буде виконана в наступному місяці.

Відповідачем не надано доказів про те, що у вересні 2016 року ОСОБА_1 фактично виконував роботу, яка складає тільки одну ставку, а не 1,2 ставки, як було встановлено наказом № 506-к від 01.09.2016р. Тому позовні вимоги про стягнення з відповідача за вересень місяць 2016 р. додаткової заробітної, яка складає 0,2 ставки являються обґрунтованими.

Як встановлено судом і підтверджується відповідними довідками, у вересні 2016 заробітна плата позивачеві нарахована і виплачена із розрахунку його навантаження на одну ставку. За довідкою академії, наданою на запит апеляційного суду, оплата праці професора, завідувача кафедрою, доктора наук із розрахунку 0,2 ставки на 1 вересня 2016 року становить 912, 40 грн.

Визначена відповідачем сума заробітку за виконану у вересні роботу на 0,2 ставки позивачем визнана обґрунтованою, правильність розрахунків ні позивач, ні його представник не оспорювали.

Оскільки встановлено, що за вересень 2016 року при навантаженні, яке діяло з 1 вересня до 26 вересня 2016 року, відповідач не виплатив ОСОБА_1 912, 40 грн. за фактично виконані ним роботи на 0,2 ставки, вказана сума коштів підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку.

За вказаних обставин в зазначеній частині рішення суду першої інстанції на підставі ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої заробітної плати за вересень 2016 року.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання незаконними та скасування наказів про зміну навчального навантаження.

Законом України «Про вищу освіту» визначений порядок вирішення питань, які відносяться до учбового процесу в учбових закладах. Зокрема, ст. 36 вказаного закону до компетенції ОСОБА_6 ради віднесені питання визначення системи та затвердження процедури внутрішнього забезпечення якості освіти, затвердження освітньої програми та навчальних планів для кожного рівня вищої освіти та спеціальності, ухвалення рішень з питань організації освітнього процесу, визначення строків навчання на відповідних рівнях.

Згідно з матеріалами справи ОСОБА_6 закладу 08.09.2016 р. затверджено Положення про планування та облік навантаження науково-педагогічних працівників ЗДІА. Відповідно до п. п. 1.8 та 1.20 вказаного Положення мінімальний обсяг навчального навантаження завідувачів кафедр розраховується, виходячи з норми 500 годин на ставку для працівника, що має науковий ступінь доктора наук або вчене звання професора. Максимальне навантаження на одну ставку не може перевищувати 600 годин на рік, а для завідувачів кафедрою навчальне навантаження не може перевищувати одну ставку (т.1, а.с. 60-62).

На своєму засіданні 29.09.2016 року ОСОБА_6 ЗДІА у зв'язку зі змінами у формі оплати праці окремих категорій викладацького складу академії дозволила адміністрації закладу корегування навчального навантаження відносно вказаної категорії викладачів з 01.10. 2016 р. ( п.1Х протоколу № 10 засідання ОСОБА_6 від 29.09. 2016р.)

На підставі вказаного рішення ОСОБА_6 наказом ректора №450-01 від 25.10.2016р. затверджено скоригований індивідуальний розподіл навчального навантаження в учбовому закладі , згідно з яким позивачу з 01.10. 2016 р. встановлено навантаження на тарифну ставку викладання 600 годин на рік ( т 2, а.с. 20, 22, 30).

Вказане рішення ОСОБА_6 ради не оскаржується позивачем ні в цілому, ні в частині щодо дозволу на коригування індивідуального розподілу навчального навантаження окремим професорам та викладачам академії.

Встановлення ОСОБА_1 навантаження відповідає вимогам ст.56 Закону України «Про вищу освіту», яка передбачає, що максимальне навантаження на одну ставку науково-педагогічного працівника не може перевищувати 600 годин на рік.

Коригування навчального навантаження на одну ставку з жовтня місяця навчального року не суперечить вимогам законодавства, яким не встановлено заборони коригувати учбові плани вищих закладів та навантаження у продовж навчального року. Скориговане навантаження не порушує умов оплати праці позивача ОСОБА_1, передбачені контрактом, оскільки його заробітна плата обумовлена штатним розписом та не ставиться в залежність від організації учбового процесу та встановлення у зв'язку з цим навантаження на одну ставку .

Викладене свідчить, що оскаржуваний наказ №450-01 виданий адміністрацією з дотриманням вимог, передбачених Законом України «Про вищу освіту» , не суперечить вимогам Статуту закладу, Положенню про ОСОБА_6 раду, Положенню про планування та облік навантаження науково-педагогічних працівників ЗДІА та спростовує доводи позивача про те, що дозвіл на корегування навантаження ОСОБА_6 не давала.

Доводи ОСОБА_1 про те, що відповідач порушивши вимоги ст. 103 КЗпП України, оскільки не попередив його за два місця про погіршення умов оплати праці у зв'язку із збільшенням навантаження до 600 годин на рік , тому повинен дорахувати різницю втраченого заробітку від викладання навантаження понад 500 годин у жовтні місяці 2016р. не відповідає фактичним обставинам справи .

Згідно з матеріалів до наказу від 01.09. 2016 р. № 389 -01 позивачу на 2016-2017 р. навчальне навантаження на кафедрі, яку він очолював, встановлено 600 годин на рік, або 1,2 ставки. Тобто основне навантаження, за що нараховується посадовий оклад, складало 500 годин ( т.2, а.с. 31, 40, 41).

Наказом № 553-к від 26.09.2016р. ОСОБА_1 з 01.09.2016 р. встановлено навантаження на одну ставку тобто 500 годин на рік . З вказаним навантаженням позивач працював до 25 жовтня 2016 р., коли було видано наказ № 450-01, яким ректором затверджено скоригований індивідуальний розподіл навчального навантаження в учбовому закладі , та навантаження ОСОБА_1 встановлено на одну ставку 600 годин на рік, тобто навантаження збільшено з 01.10. 2016 р. на 100 годин.

Наведене свідчить, що незалежно від того, що останнім наказом навантаження позивачеві збільшено з 01.10.2016р., проте у цьому місяці позивач фактично працював при навантаженні 500 годин на рік.

Таким чином, у жовтні 2016 року фактичного погіршення умов праці для позивача не відбулося, тому що планування збільшення навантаження на підставі вказаного наказу та фактичне проведення викладацької роботи відносно вказаного збільшення часу викладання проведено починаючи з листопаду 2016 р. Між тим , з 8 листопаду вказаного року ОСОБА_1 звільнено з посади .

Тому підстав вважати, що у жовтні 2016 року позивачу до дня його звільнення з посади завідуючого кафедрою погіршили умови оплати праці не має.

За вказаних обставин доводи позивача про те, що в наслідок скоригованого навантаження , яким збільшено навантаження на одну ставку у жовтні місяці він утратив частку заробітку у зв'язку із порушення відповідачем вимог ст. 103 КЗпПУ є необґрунтованими. В даному випадку не попередження позивача про зміну умов праці в сторону погіршення не потягло фактичного погіршення умов оплати праці.

Висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконним переведення викладання дисципліни «Промислова електроніка і перетворювальна техніка в електромеханіці» з кафедри гідроенергетики на кафедру електронних систем, покладання обовязку при поновленні на роботі включити викладання цієї дисципліни на кафедру гідроенергетики зроблені правильно.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги позивача в цій частині не є індивідуальним трудовим спором із відповідачем, тому вони не можуть бути розглянуті у цьому позовному провадженні. При цьому суд правильно зазначив, що питання щодо розподілу навчальних дисциплін між кафедрами вирішено на засіданні ОСОБА_6 ЗДІА відповідно до Положення про вчену ОСОБА_6 ЗДІА, чого сторони по справі не оспорюють. Вказане рішення ОСОБА_6 ніким не скасоване та не визнане незаконним.

Інші доводи позивача про незаконність судового рішення в оскаржуваній ним частині являються безпідставними. Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що в іншій частині оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 307,309,313,314,315,317 ЦПК України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 і Запорізької державної інженерна академія задовольнити частково.

Скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2017 року по цій справі в частині визнання наказу № 627 к від 07.09. 2016 р. про звільнення незаконним, в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі, стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову в цій частині позовних вимог. Змінити підставу звільнення ОСОБА_1 та вважати його звільненим на підстави ч.1 п. 9 ст.36 КЗпП України на вимоги п. 2 ст.34 Закону України «Про запобігання корупції».

Скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2017 року по цій справі в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог про стягнення додаткової заробітної плати за вересень місяць 2016 року .

Стягнути із Запорізької державної інженерної академії на користь ОСОБА_1 додаткову заробітну плату за вересень місяць 2016 року у розмірі 912, 40 грн. (девятсот дванадцять гривень 40 коп.)

В іншій частині рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 02 лютого 2017 року за позовом ОСОБА_1 залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді :