Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/1408/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

21.06.2017 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Надопта А.А., при секретарі Онисько С.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Виноградів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Сасівська сільська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особи без самостійних вимог: Сасівська сільська рада Виноградівського району про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивачка є власником будинку за адресою: с. Сасово, вул..Фізкультурна, 14, Виноградівського району, право власності на будинок набула 24 липня 2001 року, згідно до свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок.

24.06.2000 року позивачка уклала шлюб з відповідачем, який почав проживати в будинку позивачки, як член моєї сімї, та був зареєстрований за вказаною адресою.

Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: донька ОСОБА_3 Петрівна-13.11.2000 року народження та донька ОСОБА_4 Петрівна-05.05.2003 року народження.

22.06.2006 року шлюб між сторанами було розірвано. Після чого позивачка неодноразово просила відповідача покинути займане ним приміщення належного позивачці будинку.

Відповідач ОСОБА_2 продовжує проживати в будинку позивачки ОСОБА_1 Він ніде не працює, іноді вживає алкогольні напої. Позивачка працює в ТОВ «Джентерм Україна». Сама забезпечую всім необхідним спільних дітей. Весь тягар за утриманням будинку лежить напозивачці ОСОБА_1

Такі обставини та той факт, що відповідач відмовляється покинути безпідставно займане приміщення створює суттєві порушення права власності позивачки, яке є непорушним.

Відповідач ОСОБА_2, займає приміщення без жодних на те законних підстав та відмовляється покинути займане ним приміщення.

В даний момент відносини між позивачкою та відповідачем стали настільки ворожими, що це може загрожувати її майну, здоровю та спільному з доньками добробуту .

Оскільки будинок належить до приватної власності, то відносини стосовно користування жилим приміщенням визначено Цивільним кодексом України.

Позивачка ОСОБА_1, будучи належним чином повідомлена про день, час і місце розгляду справи в судове засідання не з»явилася, однак подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності та про те, що вимоги позову підтримує повністю.

Відповідач ОСОБА_2, будучи належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, хоча про час і місце судового засідання повідомлявся судом належним чином- судовою повісткою, заяв та клопотань про причини своєї неявки або про перенесення слухання справи суду не надав, а відтак суд вважає за можливе справу розглянути у його відсутності в порядку ст.ст.224-226 ЦПК України з винесенням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач.

За приписами ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, особа на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору і зобовязана належно довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст.ст.10, 11, 57-61); про задоволення позову рішення може бути прийняте за умови обґрунтованості та доведеності позовних вимог (ст.ст. 212-215).

Згідно з вимогами ст.55 Конституції України та ст.ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ст.6) встановлено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його цивільних прав і обов»язків.

Частиною 1 ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів.

При здійсненні правосуддя (ст.4 ЦПК) у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Завданнями цивільного судочинства (ст.1 ЦПК) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.ст.10,11,59,60,61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобов»язані довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущення, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

У судовому засіданні встановлено, що позивачка є власником будинку за адресою: с. Сасово, вул..Фізкультурна, 14, Виноградівського району, право власності на будинок набула 24 липня 2001 року, згідно до свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок.

24.06.2000 року позивачка уклала шлюб з відповідачем, який почав проживати в будинку позивачки, як член моєї сімї, та був зареєстрований за вказаною адресою.

Від даного шлюбу у сторін народилося двоє дітей: донька ОСОБА_3 Петрівна-13.11.2000 року народження та донька ОСОБА_4 Петрівна-05.05.2003 року народження.

22.06.2006 року шлюб між сторанами було розірвано. Після чого позивачка неодноразово просила відповідача покинути займане ним приміщення належного позивачці будинку.

Відповідач ОСОБА_2 продовжує проживати в будинку позивачки ОСОБА_1 Він ніде не працює, іноді вживає алкогольні напої. Позивачка працює в ТОВ «Джентерм Україна». Сама забезпечую всім необхідним спільних дітей. Весь тягар за утриманням будинку лежить напозивачці ОСОБА_1

Такі обставини та той факт, що відповідач відмовляється покинути безпідставно займане приміщення створює суттєві порушення права власності позивачки, яке є непорушним.

Відповідач ОСОБА_2, займає приміщення без жодних на те законних підстав та відмовляється покинути займане ним приміщення.

В даний момент відносини між позивачкою та відповідачем стали настільки ворожими, що це може загрожувати її майну, здоровю та спільному з доньками добробуту .

Оскільки будинок належить до приватної власності, то відносини стосовно користування жилим приміщенням визначено Цивільним кодексом України.

Згідно ст. 15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Стаття 41 Конституції України закріплює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (ч. 1). Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ч. 2). Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4).

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідачі перешкоджають позивачці користуватися своїм майно, без жодних на те законних підстав займають приміщення літньої кухні, обмежуючи її право користування.

Відповідачу право на користування житловим приміщенням було надано відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

На даний момент відповідач ОСОБА_2 не входить до складу сімї позивачки, тобто обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту припинена, окрім того є інші істотні обставини: неможливість проживання за однією адресою через поведінку відповідача та наявність необхідності використання займаного приміщення для проживання власника будинку.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Враховуючи наведене суд застосовує правову позиції висловлену Верховним Судом України в постанові № 6-158цс14 від 05 листопада 2014 року: «Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб.

Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.»

В даному випадку з моменту розірвання шлюбу сімейні відносини з відповідачем були припинені, а тому і його право на користування житлом втрачено.

Ст. 3 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні визначено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації.

В свою чергу, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть (ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні).

Відповідно до ст. 11 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації в Автономній Республіці Крим, областях, містах, районах, районах у містах, а також у містах Києві та Севастополі.

Статтею 35 ЦПК України визначено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до ухвалення судом рішення, якщо рішення в справі може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін.

В даному випадку, рішення суду може вплинути на права Сасівської сільської ради, оскільки саме цей орган здійснює реєстрацію місця проживання осіб. Тому, його слід залучити до участі у справі, як третю особу, що не заявляє самостійних вимог до предмета спору.

Суд також вважає, що судові витрати по справі, які понесла позивач, слід стягнути з відповідача ОСОБА_1, оскільки відповідно до вимог ст.88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. В даному випадку відповідно до платіжних доручень від 04.05.2017р. /а.с.1/, позивачка сплатила 640,00 грн. судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 60, 88, 169, 208, 209, 212 215, 224, 225 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратив право користування жилим приміщенням будинку №14 по вул. Залізнична,14, Виноградівського району, Закарпатської області.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_2 (ІПН в матеріалах справи відсутні), судовий збір в розмірі 640 грн. на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_4.

Заочне рішення може бути переглянуте Виноградівським районним судом за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 10-ти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Закарпатської області протягом 10-ти днів з дня його винесення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

ГоловуючийОСОБА_5