Справа № 202/3000/17
Провадження №2/202/1691/2017
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
12 червня 2017 року Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська
у складі: головуючого судді - Слюсар Л.П.,
за участю секретаря - Дмитрієва Р.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди, -
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся з позовом до відповідача Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що він проходив військову службу у Збройних Силах на території Демократичної Республіки Афганістан в період з 11.11.1986 року по 04.02.1989 року.
Під час виконання свого військового обов`язку в зоні Демократичної Республіки Афганістан отримав осколкове поранення голови. У 2013 році йому було первинно встановлено 3 групу інвалідності, причина якої є поранення - контузія, пов`язана з участю у бойових діях на території іншої держави, що підтверджується довідкою МСЕК. А вже у 2016 році при черговому огляді МСЕК йому встановлена 2 група інвалідності.
Наслідками поранень є рубці шкіри з зазначених анатомічних областях, які у подальшому призвели до розвитку «Післятравматичної енцефалопотії ІІ ст., ускладненої гіпертензивною енцефалопатією, перенесеним ішемічним інфарктом головного мозку у правій гемісфері (16.07.2013р.) з рефлекторним тетрапарезом, помірно вираженим вестибуло-атактичним синдромом, мнестичними порушеннями ». Зазначив, що він проходив неодноразові стаціонарні лікування.
Внаслідок зазначеної травми, позивач змушений тривалий час знаходитись на лікарняному, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури.
У зв`язку з цим, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт, багато коштів витрачає на лікування.
Просив стягнути з Міністерства оборони України на свою користь 100000 грн. у якості відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, що пов`язано з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.
Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні.
Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що Міністерство оборони України не несе відповідальності за шкоду спричинену Міністерством оборони Радянського Союзу, не є його правонаступником. Також позивачем не надано належних доказів завдання моральної шкоди та причинно-наслідкового зв`язку з діями відповідача.
Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач проходив військову службу у Збройних Силах Радянського Союзу з 11 листопада 1986 року по 04 лютого 1989 року, в тому числі проходив військову службу у складі діючої армії в період бойових дій на території Демократичної Республіки Афганістан у складі в/ч п.п. 24785 з 16 травня 1987 року по 04 лютого 1989 року (а.с.14)
09.12.2013 року згідно з випискою з акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії АВ №0236213, позивачу ОСОБА_1 була встановлена ІІІ група інвалідності в зв`язку пораненням - контузією, яка пов`язана з участю у бойових діях на території іншої держави.
Відповідно з випискою акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії ААА №072534 від 14.11.2016 року , позивачу ОСОБА_1 була встановлена ІІ група інвалідності в зв`язку пораненням - контузією, яка пов`язана з участю у бойових діях на території іншої держави
Наслідками поранень є три рубці у лівій скронево-тім`яній області та потиличній області по центру та дещо праворуч, підтвердженні висновком спеціаліста №18-Д від 31.07.2013 року, виданим КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР, які у подальшому призвели до розвитку післятравматичної енцефалопотії ІІ ст., ускладненої гіпертензивною енцефалопатією, перенесеним ішемічним інфарктом головного мозку у правій гемісфері (16.07.2013р.) з рефлекторним тетрапарезом, помірно вираженим вестибуло-атактичним синдромом, мнестичними порушеннями, гіпетронічною хворобою ІІІ ст., 2 ст. ризик високий, постравматичного церебростинічного синдрому, що підтверджені військово - обліковими та медичними документами.
Зазначене підтверджується також витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 12.12.2013 року.
Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Отже, наявність шкоди ще не породжує обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
Постановою Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року «Про військові формування в Україні», визначено підпорядкувати всі військові формування, дислоковані на території України, Верховній Раді України; утворити Міністерство Оборони України; Урядові приступити до створення Збройних Сил України».
Відповідно до ст.17 Конституції України забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначається законом.
Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їх сім`ї.
Стаття 2 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачає, що правовою основою діяльності Збройних Сил України є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України" ( 1932-12), статути Збройних Сил України, інші закони України, акти Президента України, Кабінету Міністрів України, міжнародні договори України, що регулюють відносини в оборонній сфері.

Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. (ст.3 вказаного Закону), а у ст. 7 зазначено, що керівництво Збройними Силами України в межах, передбачених Конституцією України ( 254к/96-ВР), здійснює Президент України як Верховний Головнокомандувач Збройних Сил України. Начальник Генерального штабу - Головнокомандувач Збройних Сил України здійснює безпосереднє військове керівництво Збройними Силами України.

Тобто, за виконання конституційного обов`язку повинна відповідати Держава в особі Президента України як Головнокомандувача та Збройні Сили України, де військовослужбовці проходять військову службу. Це підтверджується змістом Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», який здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про Збройні Сили України», Держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов`язки служби у військовому резерві, та військовозобов`язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов`язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час виконання службових обов`язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов`язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Відповідно до наведених законодавчих актів України держава в особі Міністерства оборони України забезпечує соціальний захист своїх громадян.

Статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку.
Однак, позивач проходив військову службу у складі діючої армії Збройних Сил Радянського Союзу в період бойових дій на території Демократичної Республіки Афганістанв період з 11 листопада 1986 року по 04 лютого 1989 року, де отримав контузію та йому у 2013 року була встановлена 3 група інвалідності, а в 2016 встановлено 2 групу та на нього поширюються положення Закону України « Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
В Законі України «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року не передбачено відповідальності України за шкоду, спричинену громадянам протиправними діями держави в особі Радянської армії, а визначена відповідальність за соціальний захист колишніх військовослужбовців.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни.
В Постанові Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1994 року №63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не передбачена відповідальність Міністерства оборони України за події, які відбувались на території Афганістану в радянські часи, встановлена відповідальність за соціальний захист ветеранів війни та учасників бойових дій, що не ототожнюється з моральною шкодою.

Виходячи з вищевикладеного, беручи до уваги, що позивач проходив строкову військову службу та приймав участь у бойових діях, однак не був військовослужбовцем Збройних Сил України або іншого утвореного відповідно законів України військового формування та правоохоронного органу спеціального призначення, так як проходження позивачем військової служби відбувалось у період існування Української Радянської Соціалістичної Республіки, коли Збройні Сили України та інші військові формування створені не були, порядок відшкодування моральної шкоди, який визначений ст. 1167 ЦК України, передбачений для деліктної відповідальності на спірні правовідносини не поширюється, оскільки законом чітко врегульовано правовий та соціальний ззахист військовослужбовців у разі встановлення інвалідності, а тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позову.
Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають віднесенню за рахунок держави.
Керуючись: 56 Конституції України, Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.3 Закону України «Про Збройні сили України», ст.ст.23,1167 ЦК України, ст. ст. 3,4,7,11, 27, 31, 59, 60, 61, 81, 88, 212-215 ЦПК України, суд,-
ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.П. Слюсар