Справа № 381/5094/16-ц Головуючий у І інстанції Чернишова Є. Ю.
Провадження № 22-ц/780/2292/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 38 06.06.2017
УХВАЛА

Іменем України

06 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Ігнатченко Н.В., Фінагєєва В.О.,

за участю секретаря Нагорної Г.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним (нікчемним),

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В грудні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом про визнання заповіту недійсним (нікчемним). Заявлені позовні вимоги мотивувала тим, що проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 в будинку № 31 по вул. Короленка в м. Фастів Київської області, який належав йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Після смерті ОСОБА_4, померлого 08 березня 2015 року, крім вищезазначеного житлового будинку та прибудинкових споруд, залишилося спадкове майно, що оформлене на спадкодавця, а саме приватизовані земельні ділянки за цією ж адресою. Вказує, що за час спільного проживання вартість будинку істотно збільшилася внаслідок її трудових та особистих грошових затрат, а тому будинок є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4, після смерті чоловіка вона залишилась проживати в спадковому будинку, сплачує комунальні послуги, підтримує будинок у належному стані, користується земельними ділянками. 25 червня 2015 року рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області встановлено факт проживання однією сімєю її та ОСОБА_4 з серпня 1997 року по 08 березня 2015 року. 16 березня 2015 року до ОСОБА_5 міської державної нотаріальної контори була подана заява про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, а 22 листопада 2016 року заява про видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак листом від 24 листопада 2016 року її повідомлено, що спадкодавець все належне йому майно заповів ОСОБА_3 заповітом від 28 квітня 2004 року. Вважає, що заповіт має бути визнаний рішенням суду недійсним (нікчемним), оскільки покійний спадкодавець бажав, щоб після його смерті все майно залишилось їй як його дружині, в період 2003 2005 років зловживав спиртними напоями і взагалі не памятав, що в квітні 2004 року склав заповіт, в звязку із цим у неї є сумнів, що покійний усвідомлював свої дії і вони відповідали його дійсному волевиявленню. Як жінка померлого, з якою ОСОБА_4 проживав останні 17 років свого життя, вона має право відповідно до ст. ст. 60 65, 74 СК України на спадкове домоволодіння, яке залишилось після його смерті. Просила визнати недійсним (нікчемним) заповіт від 28 квітня 2004 року, визнати спадкове майно, що належало спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності за законом ОСОБА_4, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_4 як чоловіка та жінки, які проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2017 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

Позивач ОСОБА_2, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що за час спільного проживання з ОСОБА_4 вона проводила капітальний ремонт спадкового будинку, витрачала на це особисті кошти. Свідки підтвердили факт зловживання ОСОБА_4 спиртними напоями, тому не виключено того, що в момент підписання заповіту спадкодавець не усвідомлював значення своїх дій. Крім того, якщо на прохання особи заповіт записано нотаріусом з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів, у цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом, вказані вимоги не дотримано. Суд постановив ухвалу про відмову в задоволенні клопотання представника позивача про прийняття до розгляду заяви про збільшення позовних вимог, мотивовану тим, що позивач подав заяву про зміну предмету та підстав позову, з чим не можна погодитися. Суд не взяв до уваги того, що капітальний ремонт будинку проводився в 1997 - 2002 роках, будівельні матеріали купувалися як ОСОБА_4, так і ОСОБА_2, чеки та квитанції на них не збереглися.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні заявлених позовних вимог про визнання заповіту недійсним (нікчемним), суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження наявності підстав, із якими закон повязує визнання правочинів недійсними, всі доводи ґрунтуються виключно на припущеннях позивача. Також позивачем не було доведено факту істотного збільшення у своїй вартості майна спадкодавця внаслідок спільних трудових чи грошових затрат.

Колегія суддів погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи колегія суддів вбачає, що 28 квітня 2004 року ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 районного нотаріального округу ОСОБА_6 28 квітня 2004 року, реєстровий № 1088, за змістом якого все належне йому майно, в тому числі жилий будинок в м. Фастів по вул. Короленка, 31 заповів ОСОБА_3 Зазначено, що даний заповіт вголос прочитано заповідачем і підписано ним особисто, зміст ст. ст. 1235, 1241, 1245, 1257 ЦК йому розяснено.

08 березня 2015 року помер ОСОБА_4, згідно лікарського свідоцтва про смерть № 37 причиною смерті є ракова інтоксикація.

За життя ОСОБА_4 на праві власності належала земельна ділянка пл. 0,1000 га. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд у м. Фастів, вул. Короленка. 31 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 094662, виданого згідно рішення ОСОБА_5 міської ради № 1/33-ХІІ-V від 21 грудня 2006 року, та земельна ділянка пл. 0,0344 га. для ведення особистого селянського господарства за цією ж адресою на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 094663, виданого згідно рішення ОСОБА_5 міської ради № 1/33-ХІІ-V від 21 грудня 2006 року. Також ОСОБА_4 належав жилий будинок з надвірними будівлями в м. Фастові по вул. Короленка, 31 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 березня 2002 року, зареєстрованого в ОСОБА_5 МБТІ.

16 березня 2015 року ОСОБА_7 та ОСОБА_3 звернулися до ОСОБА_5 міської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2015 року встановлено факт проживання однією сімєю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з серпня 1997 року по 08 березня 2015 року.

ОСОБА_5 міської державної нотаріальної контори від 24 листопада 2016 року № 2062/02-07 повідомлено ОСОБА_2, про наявність заповіту на імя ОСОБА_3

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Відповідно до ст. 212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивом та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобовязаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Оскільки ні однією із сторін під час розгляду справи не було заявлено клопотання про призначення судово-психіатричної експертизи для встановлення психічного стану ОСОБА_4 на момент підписання заповіту 28 квітня 2004 року, і відповідно така експертиза не проводилася, суд першої інстанції ухвалював рішення з урахуванням наданих сторонами доказів.

Оцінюючи надані сторонами та досліджені під час розгляду справи докази в їх сукупності, суд першої інстанції належним чином оцінив медичну документацію і показання свідків та взяв до уваги, що наслідком порушення вимог закону щодо порядку формування засобів доказування як процесуальної форми судових доказів, є неможливість використання фактичних даних, які містяться в них, при розгляді справи.

Таким чином, суд першої інстанції, виконавши ст. 212 ЦПК України і оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний звязок доказів у їх сукупності, дійшов правильного висновку про недоведення позивачем факту, що ОСОБА_4 під час підписання оспорюваного заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним відсутні.

Доводи апеляційної скарги про безпідставне неврахування судом першої інстанції показань свідків з огляду на вищенаведене є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги про недотримання форми складання заповіту, а саме невідповідності його вимогам абзацу п. 157 наказу Міністерства юстиції України № 20/5 від 03 квітня 2004 року «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», колегія суддів враховує, що позовних вимог про визнання заповіту недійсним із цих підстав ОСОБА_2 не заявлялося, хоча під час розгляду справи нею було подане клопотання про виклик завідувача нотаріальної контори в якості спеціаліста щодо законності заповіту, який оспорюється.

Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Так, відповідно до п. 157 вищезазначеного наказу, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом.

Як вбачається із заповіту від 27 квітня 2004 року, в ньому міститься запис про те, що даний заповіт вголос прочитано ОСОБА_4 і підписано особисто, зміст ст. 1235, 1241, 1245, 1257 Цивільного кодексу України йому розяснено, після чого міститься підпис ОСОБА_4 та розшифрування підпису.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо недотримання заповіту вимогам щодо його форми спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи.

Судом також було відмовлено ОСОБА_2 в задоволенні вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, які позивач обґрунтовувала збільшенням істотної вартості майна внаслідок спільних трудових та грошових затрат її та власника майна, із яким вона проживала однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Колегія суддів погоджується із даними висновками, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 3, ст. 74 СК України, сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є обєктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Таким чином, законодавством передбачено можливість набуття права спільної власності на майно осіб, які не перебувають у шлюбі, в разі коли вони проживають однією сімєю, між ними склалися стабільні відносини, що притаманні подружжю.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 25 червня 2015 року встановлено факт проживання однією сімєю ОСОБА_4 та ОСОБА_2 без реєстрації шлюбу з серпня 1997 року по 08 березня 2015 року, а отже встановлено режим набуття спільної власності на цей період.

Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні.

Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи із аналізу даної статті, збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів (зокрема, тенденцій до загального подорожчання конкретного майна) і суттєвою ознакою повинно бути істотне збільшення вартості майна як обєкта, його якісних характеристик.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає зясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості обєкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як обєкту.

З огляду на вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України судом першої інстанції було розяснено ОСОБА_2 про її право на звернення до суду із клопотанням про призначення по справі судової будівельно-технічної експертизи для зясування обставин збільшення вартості будинку, однак позивач цим правом не скористався.

Посилання апеляційної скарги на показання свідків про здійснення позивачем ремонту в будинку висновків суду в цій частині не спростовують, оскільки для вирішення питання істотності збільшення вартості майна необхідно оперувати саме категоріями вартості, для визначення якої у свідків відсутні спеціальні знання. Крім того, доводи позивача щодо проведення в будинку ремонтних робіт за її рахунок не можуть свідчити про істотне збільшення майна у своїй вартості, а можуть доводити здійснення проживаючими в будинку особами дій щодо утримання майна в належному для проживання стані.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо порушення норм процесуального права, а саме неприйняття заяви про збільшення позовних вимог, колегія суддів враховує, що відповідно до ч. 8 ст. 193 ЦПК України під час судових дебатів не можна подавати нові докази, заяву про залишення позову без розгляду, збільшувати або зменшувати розмір позовних вимог.

Оскільки із журналу судового засідання від 21 лютого 2017 року, зауважень на який від позивача не надійшло, вбачається, що заява про збільшення позовних вимог подана саме на стадії судових дебатів, вона не підлягала прийняттю судом в будь-якому випадку.

Крім того, колегія суддів враховує, що позовні вимоги про виділення у натурі частки із спільної сумісної власності є похідними від вимог про визнання майна спільною сумісною власністю, які судом обґрунтовано не були задоволені.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Ігнатченко Н.В.

ОСОБА_8