Сквирський районний суд Київської області
Справа № 376/1136/17-ц
Провадження № 2/376/605/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" травня 2017 р. Сквирський районний суд Київської області

в складі: головуючого судді - Клочко В.М.,

при секретарі судових засідань - Щур Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сквира Київської області справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу для виїзду неповнолітнього за кордон, -

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з вказаним позовом та просила ухвалити рішення згідно якого надати дозвіл малолітньому ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасові неодноразові поїздки за межі країни у її супроводі, без дозволу та згоди батька ОСОБА_3 до наступних держав світу : Ізраїль, Чехія, США, Японія, Китай, Німеччина, Сполучене Королівство великої британії, Північної Ірландії, Англії, Польщі, Франції, Італії, Грузії, Республіка Чорногорія, Республіка Куба без згоди його батька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 до лосягнення дитиною 16-річного віку.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що 24.09.2010 року ВРАЦ Білоцерківського міськрайонного управління юстиції було зареєстровано шлюб між нею та ОСОБА_3.

09.01.2013 року відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано. Причиною розірвання шлюбу стало те, що відповідач почав зловживати алкогольними засобами та вести аморальний спосіб життя.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них в період шлюбу народився син ОСОБА_5.

Після розірвання шлюбу, дитина постійно проживає з нею та находиться на її повному утриманні та вихованні. Вона піклується про здоров'я сина, його фізичний та духовний розвиток.

Відповідач з дитиною не спілкується, має заборгованість по аліментам. Відповідач не тільки ухиляється від виконання своїх обов'язків, а також створює їй перешкоди у повноцінному розвитку дитини та не надає дозвіл для виїзду сину за межі України для повноцінного лікування.

Син ОСОБА_5 з 2011 року знаходиться на диспансерному обліку в неврологічному відділені Київської обласної дитячої лікарні № 1 м. Боярка та спостерігається у лікаря-невролога комунального закладу Білоцерківської міської ради «Міський центр первинної медико-санітарної допомоги № 2» з приводу неврозоподібного стану, тіків та потребує лікування.

11.11.2016 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 уродженцем м. Одеса, громадянином держави Ізраїль.

На даний час в неї виникає необхідність періодично виїжджати до країни Ізраїль для вирішення сімейно-побутових проблем. Також ОСОБА_6 добре ставиться до її сина ОСОБА_5 та має змогу допомогти оплати лікування сина в клініках Ізраїлю та виявляє бажання в подальшому оздоровлювати дитину в державах з помірним кліматом, що буде сприяти оздоровленню дитини її духовному та фізичному розвитку.

Відповідач достовірно знаючи, що дитина тривалий час хворіє, потребує медикаментозного лікування, не надає допомоги на її лікування не бере участі у додаткових витрат, як то оплата спеціалізованого садочка, ліків, посиленого харчування, а навмисно створює перешкоди у повноцінному розвитку дитини та не надає дозвіл для виїзду дитини за межі України.

Позивач та її представник ОСОБА_7 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі посилаючись на наведені вище обставини та вказували, що 28.01.2017 року під час підготовки документів для виїзду малолітнього ОСОБА_4 для лікування до Ізраїлю ОСОБА_3 надав нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд дитини за кордон, але в подальшому його відкликав, оскільки за надання такого дозволу вимагав кошти, відкликання виконавчого листа про стягнення аліментів тощо.

Відповідач та його представник ОСОБА_8 у судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали в повному обсязі посилаючись на те, що ОСОБА_2 зловживає своїми батьківськими правами, а саме перешкоджає батькові в повній мірі займатись вихованням сина ОСОБА_5. Заява про надання дозволу на виїзд за кордон для проходження сином лікування була надана помилково, у зв'язку з тим, що фактично у ній він відмовився від своїх батьківських прав, щодо сина. Не заперечує, щодо виїзду сина за кордон на короткий проміжок для лікування, але з умовою, що він буде обізнаний про час, дату та місце перебування сина, щоб у разі потреби надати йому моральну та матеріальну допомогу.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав.

Встановлено, що 24.09.2010 року позивач з відповідачем уклали шлюб, від якого у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_9.

Відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09.01.2013 року шлюб між сторонами було розірвано.

У судовому засіданні також було встановлено, що з моменту розірвання шлюбу дитина проживає з позивачем, перебуває на її утриманні хворіє на неврологічні захворювання, потребує санаторно-курортного та медикаментозного лікування, посиленого харчування тощо.

11.11.2016 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 уродженцем м. Одеса, громадянином держави Ізраїль.

На даний час ОСОБА_2 має фінансові можливості оздоровити сина за кордоном.

28.01.20017 року ОСОБА_3 у приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу посвідчив заяву згідно якої не заперечував, щодо виїзду сина за кордон, без його супроводу та набуття громадянства Ізраїль.

01.03.20017 року ОСОБА_3 - відкликав дану заяву.

Вище вказані обставини встановлені поясненнями сторін по справі, матеріалами справи та не оспорюється сторонами.

Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Конституції України, Декларації прав дитини, Конвенції про контакт з дітьми, Сімейного кодексу України, Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.95 року N 231, правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 року N 57.

Згідно ст. 141 СК Українибатьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК Українибатьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 Сімейного Кодексуздійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до принципу 2 Декларації прав дитини від 20.11.59 рокудитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли би їй розвиватися фізично, інтелектуально, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності.

При цьому згідно ст. 4 Конвенції про контакт з дітьми, яка була ратифікована Верховною Радою України 20 вересня 2006 року та набула чинності для України 1 квітня 2007 року дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Статтею 7 Конвенціїпередбачено, що під час вирішення спорів стосовно контакту судові органи вживають усіх належних заходів для: забезпечення поінформованості кожного з батьків про важливість для їхньої дитини та їх обох установлення та підтримання регулярного контакту з їхньою дитиною; заохочення батьків та інших осіб, які мають сімейні зв'язки з дитиною, до досягнення мирових угод стосовно контакту, зокрема шляхом використання сімейного посередництва та інших процедур для вирішення спорів; забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб.

Згідно ст. 9 Конституції Україничинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

У відповідності з абзацами 1, 2 частини 2 статті 4 Закону України від 21.01.94 р. N 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України"оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

В силу п. 17 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.95 року N 231, відомості про дітей, які їдуть за кордон разом з батьками (законними представниками), вписуються в паспорти батьків чи одного з батьків (законних представників) на підставі заяви громадянина, у чий паспорт вписуються діти. У разі потреби самостійного виїзду дитини, яка постійно проживає в Україні, за кордон оформляється проїзний документ, а у випадках, передбачених пунктом 4 цих Правил, - паспорт.

Згідно п. 18 зазначених Правил, оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду.

В силу ст. 313 ЦК Українита п. 22 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 року N 57, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у випадках, визначених цими Правилами, або у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 р. N 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків - у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до ст. 60 ЦПК Україникожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд при розгляді справи критично оцінює посилання відповідача на той факт, що позивач чинить перешкоди у спілкуванні з дитиною, оскільки відсутні будь -які звернення до державних органів з даного приводу та з матеріалів справи вбачається, що лікуванням, вихованням та розвитком дитини займається матір, що підтверджується відповідними довідками, які містяться в справі, а батько фактично самоусунувся від виховання дитини. При цьому, суд, вважає безпідставними твердження відповідача в будь-який час надати згоду на виїзд малолітньої за кордон на лікування та оздоровлення, у зв'язку з тим, що відповідач раніше надав дозвіл, але перед самим виїздом дитини його скасував та не надав нового.

При прийнятті рішення, суд, приймає до уваги те, що дитина з народження хворіє на неврологічні захворювання і потребує медикаментозного лікування та посиленого харчування, що не оспорювалось сторонами у судовому засіданні, з наданих у судових засідань пояснень позивача вбачається, що на даний час вона має фінансову можливість пролікувати дитину в клініках Ізраїлю, в Ізраїлі проживає її чоловік, який також може забезпечити її проживання та проживання дитини та погоджується з доводами позивача про те, що дозвіл необхідно надати на невизначений термін у зв'язку з тим, що кількість курсів лікування, їх тривалість буде встановлюватись лікарями при проведенні обстеження, ряду аналізів та стану дитини після проведення лікування тощо.

Враховуючи вищезазначене, оцінюючи дослідженні у судовому засіданні докази у їх сукупності, щодо вимог позивача до відповідача, суд виходить з того, що дитина має право на лікування за кордоном та такі поїздки в супроводі матері будуть сприяти її духовному та фізичному розвитку, розширенню кругозору та не будуть перешкодою для спілкування з батьком, а тому виходячи із пріоритетності інтересів малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 9 Конституції України, ст. 4, 7 Конвенції про контакт з дітьми, п. 2 Декларації прав дитини, ст. 150 Сімейного кодексу України, ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", п. п. 17, 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.95 року N 231, п. 22 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.95 року N 57, ст. ст. 10, 11, 60, 212, 213, 215, 226 ЦПК України, суд

Керуючись ст.ст. 150, 157, 164-167 Сімейного кодексу України,

ст.ст. 3, 10, 15, 60, 88, 131, 212-215, 218, 224-228 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд неповнолітнього громадянина за кордон задовольнити в повному обсязі.

Надати дозвіл малолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, на тимчасові неодноразові поїздки за межі України до наступних країн : Ізраїль, Чехія, США, Японія, Китай, Німеччина, Сполучене Королівство великої британії, Північної Ірландії, Англії, Польщі, Франції, Італії, Грузії, Республіка Чорногорія, Республіка Куба без згоди його батька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 до досягнення дитиною 16-річного віку.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через Сквирський районний суд Київської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя :