Справа № 152/1646/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
14 грудня 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді Славінської Н.Л.,
секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,
26.10.2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_3, в якому зазначила, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 12.11.1994 року. Від шлюбу вона та відповідач мають неповнолітню дитину: дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дочки в твердій грошовій сумі в розмірі по 1000 гривень щомісячно, починаючи з часу звернення з позовом до суду і до досягнення дочкою повноліття, зсилаючись на те, що відповідач не приймає участі у вихованні та матеріальному утриманні дочки. Добровільно матеріальної допомоги на утримання дочки відповідач не надає, чим ставить її сімю у скрутне матеріальне становище, так як весь обсяг обовязків по утриманню дитини покладено на неї.
Відповідач фізично здоровий, працездатний, працює та має доходи, а тому може та зобовязаний сплачувати аліменти на утримання дитини.
В судове засідання позивачка ОСОБА_1 не зявилася, 29.11.2017 року подала заяву про розгляд справи у її відсутності через неможливість зявитися в судове засідання, заявлені позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити (а.с.18).
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився повторно, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом надіслання судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, що підтверджується зворотними повідомленнями про вручення судової повістки (а.с.15, 20, 21), про причини неявки в суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин чи розгляд справи у його відсутності від відповідача не надходило. Заперечень щодо позову від відповідача не надходило, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі про відкриття провадження у справі від 27.10.2017 року.
Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи та не зявився до суду без поважних причин.
Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, повторно не зявився до суду без поважних причин, не повідомив суд про причини неявки в судове засідання, заяви про розгляд справи у його відсутності не подав, а позивачка не висловила заперечень щодо ухвалення заочного рішення, то суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
В судове засідання не зявилися всі особи, які беруть участь в справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, при цьому позивачка заявила клопотання про розгляд справи за її відсутності, перешкод для розгляду справи в судовому засіданні немає, тому суд вважає, що справу можна розглянути без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України.
Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.
Вирішуючи спір суд встановив, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.11.1994 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-АМ №210022 (а.с.5).
Від шлюбу позивачка та відповідач мають неповнолітню дитину: дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьком якої в свідоцтві про народження зазначений відповідач, а матірю позивачка, що вбачається із свідоцтва про народження серії 1-АМ №204019 (а.с.4).
Дитина сторін ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає з матірю та знаходиться на утриманні матері, що вбачається із довідки, виданої виконавчим комітетом Федорівської сільської ради від 13.10.2017 року за №660 (а.с.6), а також вбачається із позовної заяви та не заперечується відповідачем, оскільки заперечень щодо позову останній на пропозицію суду не надав.
Відповідач добровільно коштів на утримання дитини не надає, що вбачається із позовної заяви та не заперечується відповідачем, оскільки заперечень щодо позову останній на пропозицію суду не надав.
Таким чином, суд вважає, що відповідач не позбавлений можливості забезпечувати на рівні з позивачкою інтереси та утримання дитини, тобто може надавати допомогу на її утримання, оскільки, як вбачається з позовної заяви та досліджених у справі доказів, весь обсяг обовязків, повязаних з утриманням дитини, покладено на позивачку, що ставить останню в скрутне матеріальне становище та у нерівні умови.
Отже, судом встановлено, що відповідач ухиляється від надання добровільної матеріальної допомоги на утримання дочки ОСОБА_4.
Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України.
Так, відповідно до ст.51 Конституції України, батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття.
Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.
Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
За змістом ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, з яким проживає дитина (ч.3 ст.181 СК України).
Відповідно до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує, в тому числі, стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до положень ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.
Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви (ч.1 ст.191 СК України).
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст.182 СК України).
Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на імя якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України).
Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Крім того, відповідно до положень ч.4 ст.212 ЦПК України, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, і, враховуючи, що право позивачки на матеріальне утримання дитини з боку батька порушене та підлягає судовому захисту, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог про стягнення щомісячно аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень, з часу звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття, зазначаючи, що сама несе обсяг витрат на утримання дочки, без належної участі відповідача, який від матеріального утримання дитини ухиляється.
З огляду на те, що судом встановлено той факт, що відповідач не приймає належної участі у матеріальному утриманні дитини і обсяг обовязків по її утриманню покладено на позивачку, то це ставить сторони у нерівні умови, тому, позов підлягає задоволенню.
При визначенні способу стягнення аліментів, суд вважає, що він повинен бути визначений у твердій грошовій сумі, тобто за вибором позивачки, з якою проживає дитина, в силу вимог ч.3 ст.181 СК України.
До того ж, аліменти, які слід стягнути з відповідача на утримання дочки, слід визначити в сумі по 1000 грн. щомісячно, починаючи з 26.10.2017 року, тобто з часу предявлення позовної заяви до суду, відповідно до ст.191 СК України, до досягнення дитиною повноліття.
При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання дитиною сторін коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли б утримувалися обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини і отримання дитиною сторін надійного стабільного матеріального утримання з боку батька.
Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст.184 СК України).
Відтак, позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню.
Підлягає стягненню з відповідача судовий збір в сумі 640 грн. відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 88, 212-215, 218, 223, 224-226 ЦПК України, на підставі ст.ст.180-184, 191 СК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя ІНФОРМАЦІЯ_4, на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі по 1000 (одна тисяча) гривень щомісячно, починаючи з 26.10.2017 року і до досягнення дитиною повноліття, з наступною індексацією зазначеного розміру відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: