Провадження № 2/761/412/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого-судді: Волошина В.О.

при секретарі: Савенко О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя; поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

В грудні 2015р. позивачка ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 1-9 т.1) до відповідача ОСОБА_2, в якому просила суд, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 40 т.2):

1. Визнати спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:

- квартиру АДРЕСА_1;

- квартиру АДРЕСА_2;

- домоволодіння, що складається з житлового будинку загальною площею 164,6 кв.м. і земельної ділянки площею 119 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3;

- ? частка нежитлових приміщень (в літ. А) площею 6422,2 кв.м., у нежитловому будинку загальною площею 11178,2 м2, що розташований в АДРЕСА_4;

- ? частка нежитлових приміщень (в літ. А) площею 1365,7 м2, у нежилому будинку загальною площею 11178,2 м2, що розташований в АДРЕСА_4.

2. В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на наступне майно:

- квартиру АДРЕСА_2.

- ? частку домоволодіння, що складається з житлового будинку загальною площею 164,6 кв.м. і земельної ділянки площею 119 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3;

- ? частку нежитлових приміщень (в літ. А) площею 6422,2 м2, у нежитловому будинку загальною площею 11178,2 кв.м., що розташований в АДРЕСА_4;

- ? частку нежитлових приміщень (в літ. А) площею 1365,7 кв.м., у нежилому будинку загальною площею 11178,2 кв.м., що розташований в АДРЕСА_4.

3. В порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на наступне майно:

- квартиру АДРЕСА_1;

- ? частку домоволодіння, що складається з житлового будинку загальною площею 164,6 кв.м. і земельної ділянки площею 119 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3;

- ? частку нежитлових приміщень (в літ. А) площею 6638,5 кв.м., у нежитловому будинку загальною площею 11178,2 кв.м., що розташований в АДРЕСА_4;

- ? частку нежитлових приміщень (в літ. А) площею 1365,7 кв.м., у нежилому будинку загальною площею 11178,2 кв.м., що розташований в АДРЕСА_4.

4. Судові витрати покласти на Відповідача.

Свої позовні вимоги позивачка обгрунтовувала тим, що з 25 квітня 1987р. вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано за рішенням суду, при цьому сторони припинили шлюбні стосунки і не ведуть спільного господарства з лютого 2015р. За час перебування у шлюбі сторонами було придбано вищезазначене спірне майно за спільні кошти, і це майно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в порядку встановленому законодавством. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав.

В судовому засіданні 04 вересня 2017р. позивачкою було подано до суду заяву про залишення позову без розгляду в частині її позовних вимог (а.с. 41 т.2), при цьому сторона позивача зазначила, що між сторонами не існує спір, щодо зазначених квартир (квартира АДРЕСА_1 та квартира АДРЕСА_2), а частина нежитлового приміщення - ? частка (в літ. А) площею 1365,7 м2, у нежилому будинку загальною площею 11178,2 м2, що розташований в АДРЕСА_4 є у власності юридичної особи - ТОВ «Юридична компанія «Альянс».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04 вересня 2017р. позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя; поділ майна подружжя залишено без розгляду на підставі п. 5) ч. 1 ст. 207 ЦПК України в частині наступних вимог:

- визнання спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно: ? частка нежитлових приміщень (в літ. А) площею 1365,7 кв.м., у нежилому будинку загальною площею 11178,2 кв.м, що розташований в АДРЕСА_4;

- в порядку поділу спільного майна подружжя визнання за ОСОБА_1 право приватної власності на наступне майно: ? частка нежитлових приміщень (в літ. А) площею 1365,7 кв.м., у нежилому будинку загальною площею 11178,2 кв.м, що розташований в АДРЕСА_4;

- в порядку поділу спільного майна подружжя визнання за ОСОБА_2 право приватної власності на наступне майно: ? частка нежитлових приміщень (в літ. А) площею 1365,7 кв.м., у нежилому будинку загальною площею 11178,2 кв.м, що розташований в АДРЕСА_4;

- визнання спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наступне майно:

* квартири АДРЕСА_1;

* квартири АДРЕСА_2.

В судовому засіданні позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог щодо теперішньої назви АДРЕСА_4 та заяви про залишення позову без розгляду в частині вимог. Позивачка звертала увагу суду, що зазначене вище майно було придбано за спільні кошти подружжя, в шлюбі, але останнім часом відповідач веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями і не в змозі розуміти значення своїх дій та керувати ними, з його боку були неодноразові спроби подружньої зради. На теперішній час позивачка фактично здійснює управління цим майном. Також позивачка та її представник зазначили, що квартира АДРЕСА_1 є особистою власністю відповідача, він в ній проживає і особисто несе витрати, щодо виконання кредитних зобов'язань, а квартира АДРЕСА_2, є особистою власністю позивачки, в якій вона проживає окремо від відповідача. До того ж позивачка звертала увагу суду, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2017р. по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу було встановлено, що сторони проживали разом до 2015р.

В судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечив, зазначаючи, що дійсно сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, однак починаючи з 2001р. сторони не ведуть спільного господарства проживають окремо, у відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1. народилась друга дитина, від іншої жінки, з якою він перебуває у зареєстрованому шлюбі. Також представник звертав увагу суду, що твердження позивачки про те, що відповідач веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями є надуманими та безпідставними, зазначаючи, що сторони фактично на початку 2001р. вирішили питання про поділ майна, і на теперішній час кожен із них несе витрати і утримує належне йому майно. Так, квартира АДРЕСА_1, є особистою власністю відповідача по теперішній час він сплачує за неї кредит, як і несе всі витрати, пов'язані з майном, розташованим в АДРЕСА_4. В свою чергу, з часу придбання цього майна, позивачка ним не цікавилась і не несла жодних витрат. З урахуванням того, що між сторонами було фактично вирішено питання про поділ майна, ще в 2002р., сторона відповідача просила суд застосувати строки позовної давності.

Свідок ОСОБА_4 суду повідомив, що він знайомий зі сторонами з 1998р., тривалий час працював з відповідачем, а зараз з ним товаришує. Свідку відомо, що починаючи з 2001р. сторони не проживають разом, оскільки відповідач фактично створив нову сім'ю, відповідач є успішним підприємцем, і навіть після фактичного припинення шлюбних стосунків з позивачкою, тривалий час утримував салон краси позивачки, в якому вона працює.

Свідок ОСОБА_5 суду пояснив, що знайомий з відповідачем з вересня 2001р. і підтримують дружні стосунки по теперішній час, а також знає його дружину на ім'я «ОСОБА_14», познайомились, коли відповідач починаючи з 2001р. часто орендував у нього яхту (декілька разів на рік) для родини та друзів під час якої відповідач був лише з однією жінкою - дружиною «ОСОБА_14», свідку це відомо, оскільки він входив до складу команди, яка є обов'язковою на зазначеному транспортному засобі. Позивачку свідок ніколи не бачив.

Свідок ОСОБА_6 суду повідомила, що знайома з ОСОБА_2 та його колишньою дружиною ОСОБА_1 з 2000р., коли і познайомилась з першою дружиною відповідача - ОСОБА_1. На теперішній час свідок спілкується лише з відповідачем та його нинішньою дружиною ОСОБА_14, з якою відповідач проживає разом з 2001р., про це свідку відомо, оскільки вони часто відвідують один одного, оскільки відповідач є хрещеним батьком її сина.

Свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що перебуває у дружніх стосунках з відповідачем останні 17-18 років, і йому відомо, що з 2001р. відповідач почав проживати з своєю теперішньою дружиною ОСОБА_14 та її сином від першого шлюбу.

Свідок ОСОБА_8 суду повідомила, що вона знайома з обома сторонами, оскільки її чоловік товаришує з відповідачем по теперішній час. Свідку відомо, що з 2001р. відповідач припинив проживати зі своєю дружиною ОСОБА_1 - відповідачкою по справі, оскільки фактично створив нову сім'ю з іншою жінкою - ОСОБА_14, яка йому народила доньку, проте тривалий час допомагав своїй дружині ОСОБА_1, яка дуже важко переживала фактичне припинення шлюбних стосунків, про це свідку відомо, оскільки в 2002-2004р. у позивачки були приступи депресії з суїцидними схильностями, і свідок допомагала позивачці з ними впоратись. Свідку відомо, що на теперішній час відповідач допомагає і старшому сину, оскільки вона була присутня на його весіллі.

Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, позивачка і відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 квітня 1987р. (а.с. 11 т.1).

Рішенням Центрального районного суду м. Сімферополя АР Крим від 14 червня 2011р. по цивільній справі № №2-1621/11 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу задоволено.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2017р. (апеляційне провадження №22-ц/796/403/2017) апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволено частково. Рішення Центрального районного суду м. Сімферополя АР Крим від 14 червня 2011р. - змінено, а саме: виключено з мотивувальної частини рішення встановлення судом факту припинення сторонами шлюбних відносин з 2000р. та ведення спільного господарства, в іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с. 153-154 т. 1).

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1. у відповідача та ОСОБА_14 народилась донька - ОСОБА_10 (а.с. 167 т.1).

05 лютого 2016р. ОСОБА_2 зареєстрував у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві шлюб з ОСОБА_14 (а.с. 208 т.1).

Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 60 СК України (ст. 22 КпШС України), майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Відповідно до ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При цьому право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об'єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов'язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними.

Судом встановлено, що 18 травня 2004р. між ОСОБА_11 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі - продажу (а.с. 14, 15 т. 1), відповідно до якого ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_2 та зареєструвала право власності 26 травня 2004р. в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна».

29 червня 2004р. між АТ «Український інноваційний банк» та фізичними особами: ОСОБА_2, ОСОБА_12 було укладено договір купівлі - продажу (а.с. 139-141 т. 1), відповідно до якого продавець АТ «Український інноваційний банк» продав, а покупці: ОСОБА_2, ОСОБА_12 в рівних долях придбали 63/100 частин від нежитлового будинку загальною площею 11178,2 кв.м., в будинку АДРЕСА_4, приміщення, що відчужується загальною площею 7002,6 кв.м.

Згідно з записами, які містяться на останній сторінці цього договору, 12 квітня, 14 грудня 2007р. мало відчуження за договорами купівлі - продажу приміщень загальною площею 83,5 кв.м. та 233,0 кв.м., а також 16 лютого 2011р. за договором дарування було відчужено 14/2000 частки зазначеного вище приміщення.

21 березня 2005р. відповідачем ОСОБА_2 було отримано свідоцтво про право власності (а.с. 12, 13 т. 1) на квартиру АДРЕСА_1, на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 01 березня 2005р. № 340-С/КІ, та зареєстровано право власності на цю квартиру 25 березня 2005р. в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна».

10 червня 2005р. між ВАТ «Центр розвитку моди» та ТОВ «Юридична компанія «Альянс» було укладено договір купівлі - продажу (а.с. 27-30 т.1), відповідно до якого ВАТ «Центр розвитку моди», як продавець продав, а ТОВ «Юридична компанія «Альянс» придбало нежитлові приміщення площею 1365,7 кв.м., що складає 12/100 частин від нежитлового будинку АДРЕСА_4, загальною площею 11178,2 кв.м., при цьому учасниками ТОВ «Юридична компанія «Альянс», згідно Статуту цього товариства, в редакції на 09 жовтня 2013р. є фізичні особи: ОСОБА_2, ОСОБА_13 (а.с. 30-49 т.1).

27 березня 2007р. між ОСОБА_2 та ВАТ «Раффайзен Банк Аваль» було укладено кредитний договір № 014/2080/74/53688 (а.с. 45-52 т. 2), відповідно до якого відповідачем було отримано кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 303000,0 євро на строк до 27 березня 2027р. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 13,25 % річних. Крім того, на виконання умов зазначеного кредитного договору між ОСОБА_2 та ВАТ «Раффайзен Банк Аваль» було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідачем було передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1.

06 квітня 2007р. відповідачем ОСОБА_2 було придбано за договором купівлі - продажу нежитлову будівлю літ. Л, площею 164,6 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 119,0 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3. (а.с. 20 т. 1).

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007р. передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

За змістом ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до правових позицій та висновків, які були висловлені Верховним Судом України в постановах по справах: № 6-612цс15 від 01 липня 2015р., № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015р., № 6-241цс15 від 16 грудня 2015р., №6-801цс16 від 07 вересня 2016р. №6-846цс16 від 12 жовтня 2016р., № 6-1568цс16 від 07 грудня 2016р., № 6-399цс17 від 05 квітня 2017р. належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачка наголошувала, що зазначене вище майно є спільним майном подружжя ОСОБА_1, зазначаючи, що сторони фактично перебували у шлюбних стосунках та вели спільне господарство до лютого 2015р., однак, як встановлено судом, шляхом допиту в судовому засіданні свідків, а також наданні для огляду та приєднанні до матеріалів справи фотокартки з сімейного архіву відповідача, останній фактично припинив шлюбні стосунки з позивачкою з 2001р., створивши і перебуваючи у фактичних шлюбних стосунках разом з ОСОБА_14, при цьому подружжя ОСОБА_1 саме з цього часу проживає окремо, на спростування чого стороною позивача не було надано суду жодного доказу. Доводи сторони позивача, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 18 січня 2017р. (апеляційне провадження №22-ц/796/403/2017) було встановлено, що сторони не припинили до часу розірвання шлюбу вести спільне господарство судом оцінюється критично. Як і не погоджується суд з твердженнями сторони позивача, що відповідач зловживає алкогольними напоями, у зв'язку з чим не розуміє значення своїх дій та не може їх контролювати.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи вище наведенні правові позиції висловлені Верховним Судом України, суд приходить до висновку, що стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів в обґрунтування вимог, що майно:

- домоволодіння, що складається з житлового будинку загальною площею 164,6 кв.м. і земельної ділянки площею 119 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3,

- ? частка нежитлових приміщень (в літ. А) площею 6422,2 кв.м., у нежитловому будинку загальною площею 11178,2 м2, що розташований в АДРЕСА_4, було набуто спільною участю подружжя, його коштами або працею, при цьому судом враховано, що всі витрати пов'язані, з придбанням та утриманням цього майна ніс саме відповідач (а.с. 242. 243, 246 т. 1, а.с. 3, 4 т.2). Твердження сторони позивача, що про факт придбання цього майна за спільні кошти подружжя можуть свідчити заяви, які надавались сторонами (а.с. 142-145, 211, 218 т. 1) судом не можуть бути прийнятті до уваги, оскільки вони не містять цих відомостей. До того ж, в судовому засіданні сторона відповідача звертала увагу суду, що відповідачем не придбавався житловий будинок в АРК, а приміщення яке було набуте є нежитловим.

Не підлягають задоволенню і вимоги позивачки про поділ майна, в порядку, який нею було зазначено в прохальній частині позову, а саме:

1) в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на наступне майно:

- квартиру АДРЕСА_2.

- ? частку домоволодіння, що складається з житлового будинку загальною площею 164,6 кв.м. і земельної ділянки площею 119 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3;

- ? частку нежитлових приміщень (в літ. А) площею 6422,2 м2, у нежитловому будинку загальною площею 11178,2 кв.м., що розташований в АДРЕСА_4;

- ? частку нежитлових приміщень (в літ. А) площею 1365,7 кв.м., у нежилому будинку загальною площею 11178,2 кв.м., що розташований в АДРЕСА_4.

2) в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право приватної власності на наступне майно:

- квартиру АДРЕСА_1;

- ? частку домоволодіння, що складається з житлового будинку загальною площею 164,6 кв.м. і земельної ділянки площею 119 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3;

- ? частку нежитлових приміщень (в літ. А) площею 6638,5 кв.м., у нежитловому будинку загальною площею 11178,2 кв.м., що розташований в АДРЕСА_4;

- ? частку нежитлових приміщень (в літ. А) площею 1365,7 кв.м., у нежилому будинку загальною площею 11178,2 кв.м., що розташований в АДРЕСА_4.

Так, в судовому засіданні, сторона позивача зазначала, що зазначені квартири є особистою власністю кожного з подружжя, заявивши клопотання про залишення позову без розгляду, в порядку п. 5) ч. 1 ст. 207 ЦПК України, в частині вимог про визнання цих квартир спільним майном подружжя, при цьому суд не повинен враховувати їх вартість, а також не повинен враховувати боргові зобов'язання, якщо вони існують.

Також не підлягають задоволенню, і вимоги позивачки про поділ вищезазначених нежитлових приміщень, розташованих в м. Києві та АРК, оскільки суд прийшов до висновку. що зазначене майно не належить до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2

Керуючись ст. ст. 3, 8, 10, 11, 17, 57 - 60, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294, 360-7 ЦПК України; ст. ст. 22, 29 КпШС України; ст. ст. 57, 60, 65, 68-70, 72 СК України; ст. ст. 15, 368 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. за № 11, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя; поділ майна подружжя - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: