УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Мазур Л.М., Коротуна В.М., Попович О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до приватного підприємства «ЖЕК-10» про стягнення середнього заробітку у зв'язку із порушенням строків виплати заробітної плати та моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, який уточнив в ході розгляду справи та остаточно просив стягнути з приватного підприємства «ЖЕК-10» (далі - ПП «ЖЕК-10») середній заробіток за час порушення строків виплати заробітної плати за період з 17 лютого по 15 грудня 2015 року в розмірі 13 478 грн 58 коп. та 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 посилався на те, що він перебував з відповідачем у трудових відносинах з 21 лютого 2014 року, проте наказом №27-к від 04 березня 2014 року був звільнений з посади на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 листопада 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 17 лютого 2015 року, його поновлено на роботі у ПП «ЖЕК - 10» на посаді слюсаря-електрика з ремонту устаткування 4 розряду з 04 березня

2014 року, стягнуто з ПП «ЖЕК-10» на його користь 10 926 грн 81 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач вказував, що судове рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було фактично виконано відповідачем 15 грудня 2015 року, про що йому стало відомо 21 грудня 2015 року.

Посилаючись на вищезазначене та керуючись вимогами ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, а також зазначаючи, що порушення його трудових прав призвели до моральних страждань, ОСОБА_4 просив задовольнити позов.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 вересня

2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 вересня 2016 року змінено в частині підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про відшкодування моральної шкоди та відмовлено у задоволенні цих позовних вимог у зв'язку із пропуском строку звернення до суду.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час порушення строків виплати заробітної плати, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст.ст. 57, 212 ЦПК України), правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, виходив з того, що рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було фактично виконано відповідачем 15 грудня 2015 року, проте з цим позовом ОСОБА_4 звернувся лише 06 червня 2016 року, тобто з пропуском тримісячного строку, який встановлено ст. 233 КЗпП України; при цьому апеляційним судом вмотивовано враховано, що позивачем не надано належних та об'єктивних доказів на підтвердження поважності причин пропуску такого строку.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.

Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині підстав відмови у позові про відшкодування моральної шкоди, врахував правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 6-409цс16, та виходив з того, що у зв'язку із пропуском позивачем строку звернення до суду щодо вирішення трудового спору відповідно до ст. 233 КЗпП України, не підлягали задоволенню і його вимоги про відшкодування моральної шкоди, дійшовши обґрунтованого висновку, що підставою для відмови у відшкодуванні моральної шкоди слід вважати саме пропуск позивачем строку звернення до суду.

Докази та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі, та не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів попередніх інстанцій щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 30 вересня

2016 року в частині, яка не змінена судом апеляційної інстанції, та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: Л.М. Мазур

В.М. Коротун

О.В. Попович