Справа №242/4912/16-ц
Провадження №2/242/168/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 грудня 2017 року м. Селидове

Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді -Пирогової Л.В., при секретарі Клименко А.В., за участю позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відео конференції в м. Селидове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ

Позивач 31.10.2016 р. звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту спільного проживання, розподіл спільного майна та стягнення грошової компенсації за належну частину. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що фактичні сімейні відносини з відповідачем розпочались з лютого 1998 р., що супроводжувалось спільним проживанням, веденням спільного бюджету. В 2002 році відповідач вступив до Автогаражного кооперативу «Хімік-2», який розташовано у м. Авдіївка на вул. Чапаєва 14 та на їхні спільні кошти були придбані будівельні матеріали, повністю внесено пайовий внесок та здійснено будівництво гаражного боксу №201, яким вони спільно користувались до 2014 р. З 06.11.2004 р. вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В 2006 р. вони спільно з відповідачем на спільні кошти в сумі 7000 грн., що на той час було еквівалентом 1500 доларів США , придбали недобудований гаражний бокс №203 в Автогаражному кооперативі «Хімік-2», за який повністю внесли пайовий внесок, добудували та спільно користувались до 2014 р. В 2014 році шлюб між нею та відповідачем було розірвано. На теперішній час вона не може користуватись зазначеними гаражними боксами, так як їй перешкоджає відповідач. Право власності на зазначені гаражні бокси не оформлювалось та інформація до Державного реєстру речових прав на нерухоме майном не вноситься з вини відповідача, в звязку з чим вона позбавлена можливості реалізувати своє право на поділ спільного сумісного майна. З урахуванням уточнених позовних вимог, просить встановити факт спільного проживання з відповідачем однією сімєю та ведення спільного господарства з лютого 1998 р. по 06.11.2004 р., визнати за нею право як співзабудовника на ? частину збудованого за час спільного проживання з відповідачем, але не зареєстрованого обєкта незавершеного будівництва гаражного боксу за №201, та право як співзабудовника на ? частину збудованого за час шлюбу з відповідачем, але не зареєстрованого обєкта незавершеного будівництва гаражного боксу за №203, що знаходиться в Автогаражному кооперативі «Хімік-2». Також просить стягнути з відповідача грошову компенсацію за частину спільного майна в сумі 47736 грн. та тим самим припинивши її право в спільній сумісній власності на гаражні бокси №201 та №203 та відшкодувати судові витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн.

Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не зявився про день та час слухання справи повідомлений належно, надав суду заяву в з клопотанням розглянути справу без його участі, зазначив, що позовні вимоги не визнає в повному обсязі та заперечує проти їх задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_3у судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні зазначила, що вона є бухгалтер Автогаражного кооперативу «Хімік-2». Гаражні бокси №201 та №203 знаходяться в Автогаражному кооперативі «Хімік-2», на праві власності не належать ОСОБА_4, він ними користувався, коли був членом кооперативу. На теперішній час ОСОБА_4 вийшов з членів кооперативу за власним бажанням.

Свідок ОСОБА_6 у судовому засіданні пояснила, що вона знає позивача та відповідача з 1997 р., вони мешкали разом в квартирі ОСОБА_1 Також зазначила, що їй відомо, що сторони спільно будували гараж.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні пояснив, що позивачка є його сестра. ОСОБА_4 він знає з березня 1998 р., він їздив з ним до Польщі. Відповідач з мешкав з позивачкою разом. Також зазначив, що йому відомо, що сторони спільно будували гаражі.

Заслухавши пояснення позивача, представників позивача та відповідача, свідків, дослідивши інші матеріали справи, судом встановлено наступне.

З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про шлюб серії 1-НО №255030 виданого 06.11.2004 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Авдіївського міського управління юстиції Донецької області, 06.11.2004 р. зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, актовий запис №218.

На підставі рішення від 04.09.2015 р. Добропільського міськрайонного суду Донецької області, яке набрало законної сили 29.09.2015 р., було розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1

При вирішенні позовних вимог про встановлення факту фактичного спільного проживання однією сімєю без шлюбу в період з лютого 1998 р. по 06.11.2004 р., необхідно зазначити наступне.

Інститут спільного проживання осіб як чоловіка і жінки, який породжує юридичні наслідки, передбачений Сімейним кодексом України в редакції, яка набрала чинності з 01.01.2004 р., а тому такий факт може бути встановлений судом лише з моменту набрання чинності зазначеної норми закону, тобто з 01 січня 2004 року.

Що стосується періоду з 01.01.2004 р. по 06.11.2004 р. перебування у фактичних відносинах сторін без шлюбу, позивачем та її представником не надано доказів, які б підтвердили факт її проживання з відповідачем однією сім'єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, проживання та реєстрацію за однією адресою, існування між ними фактичних шлюбних відносин, виникнення між ними взаємних прав та обов'язків в зв'язку із сумісним проживанням та в чому саме полягав їх спільний побут, ведення спільного господарства, який був спільний дохід, та як він розподілявся.

Суд не бере до уваги показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, оскільки відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-НО №293114 виданого 03.06.2017 р. розірвано шлюб 12.03.2003 р. між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 про що було складено відповідний актовий запис №32, тобто відповідач ОСОБА_4 в спірний період перебував у шлюбі з ОСОБА_8.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі частини 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а згідно частини 2 вказаної статті ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до частини 1 статті 58 ЦПК України, докази повинні бути належними тобто такими, які містять інформацію щодо предмета доказування та відповідно до частини 1 статті 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст.317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. У силу положень ст.ст.21, 24, 41 Конституції України, ст.ст.319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Згідно положень Пленуму Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

З розяснень, викладених у постанові Пленуму Верховного суду України № 5 від 28.06.1991 року «Про практику розгляду судами справ, повязаних з діяльністю гаражно-будівельних кооперативів» вбачається, що член гаражно-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пай за гараж, наданий йому в користування, набуває право власності на це майно і вправі розпоряджатись ним на свій розсуд - продавати, заповідати, здавати в оренду, обміняти, вчиняти відносно нього інші угоди, що не заборонені законом. Внесені подружжям в період шлюбу пайові внески, а після повного внесення паю - наданий в користування гараж є спільною сумісною власністю подружжя. Визначаючи розмір часток подружжя в спільній власності на пай і гараж, суд бере до уваги вкладення на це майно, зроблені ким-небудь із подружжя за рахунок роздільної власності. Оскільки гараж є неподільним майном, у разі спору між подружжям питання про залишення гаража одному з них і присудження грошової компенсації за частку в майні іншому розв'язується з урахуванням правил шлюбно-сімейного законодавства.

При цьому, при переході гаража у власність іншої особі, вказана особа повинна отримати рішення виконавчого органу відповідної ради про переоформлення гаража саме на неї та згоду гаражно-будівельного кооперативу на оформлення права власності цієї особи на гараж.

Згідно інформації наданої Автогаражним кооперативом «Хімік-2» у ОСОБА_4 відсутнє право власності на гаражні бокси №201 та №203.

Судом встановлено, що позивачем не надано доказів та у судовому засіданні не знайшло підтвердження того, що гаражні бокси №201 та №203, які знаходиться в Автогаражному кооперативі «Хімік-2» є власністю відповідача, оскільки право власності не зареєстровано та правовстановлюючі документи на них відсутні. Також зазначене не заперечується самою позивачкою по справі ОСОБА_1, що встановлено у судовому засіданні та позовній заяві.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що позивачем у даній справі не виконано вимоги чинного цивільно-процесуального законодавства щодо надання суду доказів на підтвердження обставин, на які він послався як на підставу своїх вимог, а тому позовні вимоги щодо визнання за позивачем права на ? частини гаражних боксів №№ 201, 203, що знаходяться в Автогаражному кооперативі «Хімік-2», а також стягнення з грошової компенсації за частину спільного майна в сумі 47736 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 3,10, 58-60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Селидівський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 18.12.2017 р.

Суддя