Справа № 373/642/16-ц Головуючий у І інстанції Опанасюк І. О.
Провадження № 22-ц/780/1098/17 Доповідач у 2 інстанції Суханова Є. М.
Категорія 4 24.05.2017
УХВАЛА

Іменем України

24 травня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області у складі:

Головуючого судді Суханової Є.М.,

суддів: Данілова О.М., Мережко М.В.,

за участю секретаря: Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Переяслов-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області, Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_4 про визнання права власності, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивачі звернулись з позовом до суду і просять визнати спільне сумісне право власності на 2/3 частини будинку АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 та ОСОБА_3; визнати нечинним, в зв`язку з незаконністю, в частині передачі у власність ОСОБА_4 2/3 трьохкімнатного будинку АДРЕСА_1: розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області №341 від 10.12.1993 та рішення виконавчого комітету Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області №3/30 від 09.11.1993; визнати нечинним, в зв`язку з незаконністю, в частині 2/3 свідоцтво про право власності НОМЕР_2 від 22.02.1994, виданого Переяслав-Хмельницькою районною державною адміністрацією Київської області на ім`я ОСОБА_4. Вважати свідоцтво про право власності НОМЕР_2 від 22.02.1994 таким, що видане на 1/3 житлового будинку АДРЕСА_1; стягнути з відповідачів солідарно судові витрати на користь позивачів.

Рішенням Переяслов-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2016 року в задоволені позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із висновком суду апелянти подали апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити їх вимоги в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необгрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, виходячи з наступного.

За приписами ст. 1 Цивільного процесуального Кодексу України (далі ЦПК України) завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку.

Судом першої інстанції достовірно встановлено, що ОСОБА_4 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2 категорії, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 15.12.1992 року.

Рішенням виконавчого комітету Стовп`язької сільської ради народних депутатів №3/30 від 09.11.1993 про передачу житлових будинків в особисту власність громадянам-переселенцям, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи заяву ОСОБА_4 задоволено.

Як вбачається з довідки Стовп`язької сільської ради №116 від 26.07.2016, по питанню приватизації житлового будинку по АДРЕСА_1 до сільської ради звертався гр. ОСОБА_4 Заяви про приватизацію вищевказаного будинку від ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до сільської ради не надходили. Крім того, виконкому сільської ради невідомо чи належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до осіб, потерпілих внаслідок аварії на ЧАЕС.

Розпорядженням Переяслав-Хмельницької РДА №341 від 10.12.1993, згідно з розпорядженням представника Президента України в Київській області №166 від 28 квітня 1993 року «Про порядок надання житла громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, в будинках, збудованих чи придбаних за рахунок коштів, виділених на ліквідацію наслідків аварії на ЧАЕС», ОСОБА_4 видано ордер №966 на трьохкімнатний будинок АДРЕСА_1 житловою площею 43,40 кв.м, склад сім`ї три особи.

Відповідно до договору передачі №155 від 10.12.1993 виконком Стовп`язької сільської ради народних депутатів передає безкоштовно в особисту власність житловий будинок садибного типу з надвірними господарськими будівлями в АДРЕСА_1 з земельною ділянкою площею 0,25 га громадянину ОСОБА_4 з сім`єю в складі: ОСОБА_2 - дружина, ОСОБА_5 - дочка.

Також встановлено, що 10.12.1993 року на ім`я ОСОБА_4 видане свідоцтво на право власності НОМЕР_2 на житловий будинок АДРЕСА_1.

Встановлено, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано 13.10.2008, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3.

Оскаржуючи рішення виконкому Стовп'язької сільської ради № 3/30 від 09.11.1993 позивач зазначає, що дане рішення є організаційно-розпорядчим документом.

Проте, зазначене рішення є ненормативним актом індивідуальної дії, який вичерпав свою дію після реалізації.

Ст. 16 ЦК України закріплено способи захисту цивільних прав та інтересів особи, зокрема такий спосіб захисту, як визнання права.

Позивачі просили визнати спільне сумісне право власності на 2/3 частини будинку АДРЕСА_1.

Однак, ЦК України не містить поняття «спільне сумісне право власності». Натомість ст. 355 ЦК України містить поняття «право спільної власності».

Вказана стаття закону закріплює два види спільної власності: право спільної часткової та право спільної сумісної власності.

Отже, чинним законодавством України не передбачено такого способу захисту, як визнання спільного сумісного права власності.

У п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено такий спосіб захисту як визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльність органів державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб і службових осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Незважаючи на вищевказані норми ЦК України щодо визнання незаконними рішення органів державної влади або органів місцевого самоврядування, позивачі обрали інший спосіб захисту - визнання не чинним у зв'язку з незаконністю рішення виконавчого комітету, розпорядження РДА та Свідоцтво про право власності № 159 від 22.02.1994.

При цьому встановлено, що у позовній заяві позивачі послалися на узагальнення Верховного Суду України від 24.11.2008 «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Однак вказане узагальнення не містить жодного положення про норму закону, яка закріплює обраний позивачами спосіб захисту «визнання не чинним у зв'язку з незаконністю рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування».

Разом з тим, в узагальненні серед іншого йдеться про те, що до нормативно-правових актів не можна застосовувати поняття недійсності, та що у цьому випадку може йтися про їх не чинність або неправомірність (незаконність, протиправність).

Крім того, позивачі не вказали на норму закону, яка встановлює обраний ними спосіб захисту.

Таким чином, об'єктом захисту у цивільному судочинстві є порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, інтереси держави.

З огляду на вищевикладене, обов'язковою умовою звернення до суду є факт порушення прав та охоронюваних законом інтересів особи у справі.

Однак, позивачі не довели, яким чином відбулось порушення їхніх прав та чи взагалі таке порушення мало місце.

Так , судом першої інстанції встановлено, що позивачам було відомо про те, що відповідачу ОСОБА_4 надано будинок як особі, що постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 2 категорії.

Закон України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» регулює питання забезпечення житлом громадян потерпілих внаслідок аварії на ЧАЕС

Статтею 4 цього Закону передбачено, що підставами на відселення громадян з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, є положення Концепції проживання населення на територіях України підвищеними рівнями радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи. Етапи відселення визначаються Концепцією. Громадянам, які прийняли рішення про виїзд із зони гарантованого добровільного відселення, створюються умови для відселення. Порядок відселення та самостійного переселення визначається Кабінетом Міністрів України. Кожен громадянин, який проживає у зоні гарантованого добровільного відселення має право на підставі наданої йому об'єктивної інформації про радіаційну обстановку, дози опромінення і можливі їх наслідки для здоров'я, самостійно приймати рішення про подальше проживання на цій території чи відселення. Громадянам, які прийняли рішення про виїзд із зони гарантованого добровільного відселення, створюються умови для відселення.

Відповідно до статті 32 цього ж Закону громадяни, які евакуйовані або відселені (відселяються), безплатно забезпечуються жилими приміщеннями, як правило, у спеціально збудованих для цієї мети селищах, будинках і квартирах, які передаються їм в особисту власність.

Частиною другою цієї ж статті Закону встановлено, що громадяни, які самостійно переселяються або переселилися відповідно до статті 4 цього Закону за направленнями обласних державних адміністрацій, за новим місцем проживання (крім м. Києва та курортних місцевостей) включаються підприємствами, установами та організаціями, де вони працевлаштовані, або місцевими державними адміністраціями, виконавчими органами рад до окремих від інших категорій списків для позачергового одержання житла без подання документів про здачу приміщення, яке вони займали.

Для отримання вказаного будинку відповідач ОСОБА_4 написав відповідну заяву, про що, як зазначає відповідач, було відомо позивачу ОСОБА_2, яка на той час перебувала у шлюбі із ним.

При цьому, як зазначає відповідач ОСОБА_4 позивач ОСОБА_2 була згодна на передачу будинку у особисту власність лише ОСОБА_4, про що надала письмову згоду та поставила свій підпис.

В свою чергу позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 не звертались у Стовп'язьку сільську раду із відповідними заявами про передачу їм у власність спірного будинку та не були поставлені на відповідний облік сільської ради як особи, які постраждали внаслідок ЧАЕС та потребують поліпшення житлових умов.

Окрім того, позивачі ОСОБА_2 ., ОСОБА_3 не подавали до сільської ради документи про встановлення їм статусу осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Дана обставина підтверджується листом Стовп'язької сільської ради від 26.07.2016 № 116, який міститься в матеріалах справи.

Отже, відповідач ОСОБА_4 правомірно набув у особисту власність спірний будинок.

Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки оскаржувані правовідносини виникли до 2003 року, до них застосовуються правила ЦК УРСР (в редакції 1963 року) щодо позовної давності.

Так, відповідно до положень ст. ст. 71, 75, 76 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, позовна давність встановлюється в три роки. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Згідно із ст. 80 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Норма ч. 1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року № 6-152цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з вимогами ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з вимогами ст. 58 ЦПК України. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.3 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість. Достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Так, колегія суддів звертає свою увагу на постанову Верховного Суду України від 16.11.16 (справа № 6-2469цс16) виклав наступну правову позицію:

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Так, суд першої інстанції з чим погоджується і колегія суддів апеляційної інстанції, дійшов до вірного висновку, що ОСОБА_2 повинна була знати про можливе порушення її прав ще з 1993 року. Всупереч вимог ст. 60 ЦПК України ОСОБА_2 не надала до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права. А відтак, представником відповідача ОСОБА_4 було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, виходячи з того, що строк позовної давності у позивача ОСОБА_2 сплинув в 1996 році., що стосується ОСОБА_3, в силу малолітнього віку не могла вплинути на приватизацію житла та дізналася про такі обставини приватизації лише у листопаді 2015 року.Однак, на момент приватизації у неї був законний представник - мати ОСОБА_2, та вона повинна була знати про можливе порушення прав дочки.

А тому, колегія суддів погоджується з тим, що судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Нових доказів або обставин, які б могли призвести до скасування рішення суду, яке обґрунтоване, апелянт не навів, а колегія суддів їх не встановила.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Переяслов-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: