справа № 156/776/16-ц
Номер провадження: 2/156/9/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2017 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого-судді Нєвєрова І.М.

з участю секретаря Салатюк Г.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики у формі розписки та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

13 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики у формі розписки. Позов мотивувала тим, що 17 серпня 2016 року вона написала розписку про те, що взяла в борг у ОСОБА_3 кошти в сумі 55 000 гривень, тим самим засвідчивши договір позики зазначеної суми коштів. Вважає, що зазначений договір не відповідає вимогам ст.ст. 203, 1046, 1049 ЦК України, як такий, що суперечить законодавству, оскільки є безгрошовим, не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а також вчинений під впливом насильства, а саме - психологічного тиску відповідача, та вчинений під впливом тяжкої обставини. Вона перебувала в трудових відносинах із сестрою відповідача - ОСОБА_5 та працювала продавцем у магазині «Діана». У серпні 2016 року ОСОБА_5, відповідач та його родичі - ОСОБА_6, ОСОБА_7, повідомили їй про виявлення нестачі за наслідками проведеної ревізії в сумі 70 000 грн. Вони обшукали її особисті речі, закривши у підсобному приміщенні та звинуватили у викраденні грошей з магазину. Маючи нетривалий життєвий досвід та досвід роботи у сфері торгівлі, будучи необізнаною у законодавстві, перебуваючи під моральним та психологічним тиском з боку відповідача та членів його родини, вона була змушена написати розписку про отримання у борг у ОСОБА_3 коштів у сумі 55 тис. грн. При цьому свідками цих дій були продавці магазину. Жодних коштів у борг вона не брала і не могла брати, тому що у таких коштах у неї не було необхідності. З урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати недійсним договір позики у формі розписки від 17.08.2016 p., укладений між нею та ОСОБА_3 та стягнути з останнього спричинену їй моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

До початку розгляду справи позивач, шляхом подання письмової заяви, змінила підставу позову і просить визнати недійсним договір позики у формі розписки від 17.08.2016 року, укладений між нею та ОСОБА_3 з підстав безгрошовості договору, так як він не був спрямований на реальне настання правових наслідків, вчинений під впливом насильства (психологічного тиску відповідача) та під впливом тяжкої обставини.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позов підтримала повністю з мотивів, наведених у позовній заяві та просила позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 також позов підтримала, просила його задовольнити повністю.

Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та пояснив, що дійсно в магазині «Діана», який належить його сестрі, під час проведення повторної ревізії було виявлено нестачу товару на суму 55 000 грн. ОСОБА_1 визнала, що нестаток вчинений з її вини, та погодилася відшкодувати вищевказану суму. Позивач зайняла у нього кошти у розмірі 55 тис. грн. строком до 17.09.2016 року для того, щоб передати їх його сестрі - ОСОБА_5 для погашення суми недостачі. Розписку про отримання коштів позивач написала власноруч, добровільно, без будь-якого фізичного чи психологічного тиску, у присутності свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 До теперішнього часу ОСОБА_1 борг не повернула, чим взяті на себе зобов'язання не виконала, що стало підставою для звернення до суду з відповідним позовом про стягнення з ОСОБА_1 боргу за договором позики.

Свідки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 підтвердили, що 17.08.2016 року близько 14:30 год. ОСОБА_1 перебувала на робочому місці, коли в магазин зайшли власники - ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 і ОСОБА_5 та повідомили, що під час проведення повторної ревізії виявили недостачу товару на суму 55 000 грн. Підтвердили, що були присутніми при написанні позивачем розписки, яку вона писала власноручно, без будь-якого фізичного чи психологічного впливу у приміщенні торгового залу магазину «Діана», де були разом з іншими і ОСОБА_3 та ОСОБА_6 Факту передачі грошових коштів вони не бачили.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, проаналізувавши підстави позовної заяви, оглянувши та оцінивши матеріали справи, дослідивши зібрані у справі докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом ст. 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно із ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст.1047 ЦК України).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16, досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Відповідно до положень ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У той же час відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В судовому засіданні встановлено та підтверджено письмовими доказами, що 17 серпня 2016 року ОСОБА_1 написала розписку про отримання від ОСОБА_3 грошових коштів у розмірі 55 тис. грн., в якій зобов'язалася їх повернути у строк до 17.09.2016 року (а.с.9).

Згідно ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. За твердженням позивача, вона не отримувала грошові кошти за договором позики, однак в даному випадку в матеріалах справи наявна відповідна розписка яка підтверджує протилежне, тому суд не може взяти до уваги таких тверджень, оскільки жодних доказів на підтвердження факту неотримання позивачем ОСОБА_1 грошових коштів не надано.

Згідно ч. 2 ст. 1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Відповідно до ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваними.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

У ч.1, 3 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Згідно з вимогами ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психологічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи визнається судом недійсним.

Згідно роз'яснень, що містяться в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при вирішені спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст.231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятися як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Позивач ОСОБА_1, визнаючи факт написання нею спірної розписки, належними та допустимими доказами не довела факту написання такої під впливом насильства чи тиску, що є її обов'язком відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України. Тому, суд оцінює твердження ОСОБА_1 про те, що 17.08.2016 року вона написала розписку під примусом і коштів фактично не отримувала, як необґрунтовані, доказів на підтвердження яких позивачем не надано, а судом не здобуто.

Окрім того, позивач посилається на недійсність договору з підстав, зазначених у ч. 5 ст. 203 , 229 та 230 ЦК, однак у судовому засіданні не надано жодних доказів того, що при укладенні договору позики у сторін, зокрема у позивача не було наміру на створення та реальне настання правових наслідків. Також не знайшло свого підтвердження посилання позивача на те, що договір позики укладений на вкрай невигідних умовах. Інші наявні у справі матеріали, зокрема звернення в правоохоронні органи та показання свідків ОСОБА_9, ОСОБА_8 з приводу подій, які відбувалися до та після написання розписки, не підтверджують по суті доводи та заперечення кожної з позовних вимог, а крім того не свідчать про обставини, які підлягають доказуванню в даній справі (ст.179 ЦПК України).

Враховуючи, що позивачем не доведено факту впливу тяжкої обставини на укладення договору позики, не доведено факту вчинення психологічного тиску чи насильства та залякування, не доведено безгрошовості вказаного договору, укладеного на вкрай невигідних умовах, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Окрім того, так, як ОСОБА_1 не підтверджено будь-якими доказами факту застосування до неї психологічного насильства і, як наслідок настання у неї нервового стресу та психологічного дискомфорту, то у задоволенні позовної вимоги про стягнення із ОСОБА_3 моральної шкоди також слід відмовити повністю.

У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати слід залишити за позивачем ОСОБА_1

Керуючись ст.ст.10, 60, 88, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, ст. ст.203, 215, 229, 230 , 267, 1046,1047,1051 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики у формі розписки та відшкодування моральної шкоди - відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Волинської області через Іваничівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя І. М. Нєвєров