РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.05.2017 м. Рівне

Рiвненський мiський суд Рівненської області в особi суддi Куцоконя Ю.П.,

з участю: секретаря судового засідання Ющук О.С.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача адвоката Губар Н.В.,

представників Рівненської міської ради Мірошник Д.В.,

Українця М.В., Поліщук І.С., Ільчука О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвному

справу за позовом ОСОБА_2 до Рівненської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримав і просить суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 208 кв.м., яка необхідна для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на підставі ордеру від 28 січня 1998 року вселився у квартиру АДРЕСА_1, яку приватизував 23 квітня 1999 року. З часу вселення у квартиру, тобто з 1998 року, він користується земельною ділянкою орієнтовною площею 208 кв.м., на якій знаходиться будинок та яка прилягає до його квартири, побудував на ній деякі господарські будівлі. Цією земельною ділянкою до нього користувався попередній наймач квартири АДРЕСА_1, немає. Користування земельними ділянками, що прилягають до будинку, склалося за спільною згодою мешканців.

Оскільки він має право на виділення вказаної земельної ділянки, то на підставі статті 118 ЗК України неодноразово звертався до Рівненської міської ради із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки. Проте Рівненська міська рада неодноразово ухвалювала рішення про відмову у задоволенні його клопотання, нічим таку відмову не мотивуючи, у зв'язку з чим такі відмови були визнані судом протиправними.

Враховуючи, що він добросовісно, виключаючи будь-яке захоплення, відкрито, тобто ні перед ким не утаємничуючи, користується згаданою земельною ділянко безперервно більше 15 років, вважає, що це є підставою для визнання за ним права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, тобто відповідно до статті 119 ЗК України.

Представник Рівненської міської ради Мірошник Д.В. в судовому засіданні позов не визнала і у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 просить суд відмовити повністю.

На заперечення позовних вимог посилається на те, що будинок АДРЕСА_1, є багатоквартирним житловим будинком.

Вказує на те, що чинним законодавством, зокрема Земельним кодексом України та Законом України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року № 417-VIII (далі - Закон № 417-VIII), не передбачена можливість передачі у власність земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні жилі будинки, власникам окремих квартир.

Посилаючись на те, що необхідною умовою для отримання земельної ділянки безоплатно у власність із земель комунальної власності територіальної громади міста Рівного в особі Рівненської міської ради є наявність відповідного рішення ради, вважає, що задоволення позовної вимоги про визнання права власності на земельну ділянку за позивачем буде порушенням виключної компетенції Рівненської міської ради, передбаченої Конституцією України та законами України, зокрема, пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР, статтею 12, частиною першою статті 116, частиною першою статті 122 ЗК України.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є недоведеними та безпідставними, а тому позов задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23 квітня 1999 року, виданим управлінням житлового господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради.

Будинок АДРЕСА_1 має статус багатоквартирного житлового будинку, що підтверджується повідомленням управління житлово-комунального господарства виконавчого комітету Рівненської міської ради від 19 січня 2017 року № 89-08. У будинку є чотири квартири, що сторонами визнається.

Згідно архівної довідки державного архіву Рівненської області від 11 червня 2013 року № 126/06-26, рішенням виконкому Рівненської міської ради депутатів трудящих від 06 травня 1953 року № 475/48 «Про затвердження пропозицій комісії про реєстрацію документів на право землекористування по кварталу № 24» до домоволодіння по АДРЕСА_1 належала земельна ділянки площею 337,0 кв.м.

Як слідує з інформації управління Держземагенства у місті Рівному Рівненської області № 31-1716-0.3-550/2-15 від 01 липня 2015 року, згідно даних Державного земельного кадастру, відповідно до матеріалів технічної документації «По визначенню меж присадибних ділянок індивідуальних забудовників та земель інших землекористувачів в межах кварталів та виготовлення відповідної документації для ведення земельного кадастру м.Рівне», затверджених розпорядженням виконавчого комітету Рівненської міської ради народних депутатів від 12 травня 1996 року № 601-Р, станом на 01 липня 2015 року земельна ділянка на АДРЕСА_1 орієнтовною площею 0,1309 га обліковується землями запасу Рівненської міської ради (ЖЕК-3), в тому числі земельна ділянка на АДРЕСА_1. План розмежування на зазначену земельну ділянку в управлінні відсутній. Кадастровий номер вищезгаданій земельній ділянці не присвоювався. Інформація стосовно того, чи здійснюється плата за користування земельною ділянкою в місті Рівне на АДРЕСА_1 в управлінні Держземагенства у місті Рівному Рівненської області відсутня.

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_2 з часу вселення у квартиру АДРЕСА_1 користується земельною ділянкою орієнтовною площею 208 кв.м., яка фактично складається з двох земельних ділянок: 48 кв.м. - під належною позивачу квартирою, 160 кв.м. - частина прибудинкової території. На земельній ділянці площею 160 кв.м. позивачем споруджено фундамент.

Вказані обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, письмовими доказами, графічними та фото матеріалами і сторонами визнаються.

Разом з тим, суд звертає увагу на ту обставину, що позивачем не надано суду жодних доказів (правовстановлюючих документів, рішень органу місцевого самоврядування, цивільно-правових угод тощо), які б підтверджували правомірність його користування земельною ділянкою, зокрема земельною ділянкою площею 160 кв.м.

За визначенням термінів, наведених у частині першій статті 1 Закону № 417-VIII, багатоквартирний будинок - житловий будинок, в якому розташовано три чи більше квартири. У багатоквартирному будинку можуть також бути розташовані нежитлові приміщення, які є самостійними об'єктами нерухомого майна (пункт 1); прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку (пункт 4); співвласник багатоквартирного будинку (далі - співвласник) - власник квартири або нежитлового приміщення у багатоквартирному будинку (пункт 5); спільне майно багатоквартирного будинку - приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія (пункт 6).

Частинами першою та другою статті 5 Закону № 417-VIII встановлено, що спільне майно багатоквартирного будинку є спільною сумісною власністю співвласників. Спільне майно багатоквартирного будинку не може бути поділено між співвласниками, і такі співвласники не мають права на виділення в натурі частки із спільного майна багатоквартирного будинку.

Як встановлено судом, в контексті положень чинного законодавства, будинок АДРЕСА_1 є саме багатоквартирним будинком.

Відповідно до вимог частини першої статті 42 ЗК України земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками.

Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга статті 42 ЗК України).

Порядок використання земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначається співвласниками (частина третя статті 42 ЗК України).

Розміри та конфігурація земельних ділянок, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території, визначаються на підставі відповідної землевпорядної документації (частина четверта статті 42 ЗК України).

Враховуючи викладені положення Закону № 417-VIII та статті 42 ЗК України, суд погоджується із запереченнями відповідача та визнає, що чинним законодавством не передбачено право власника окремої квартири багатоквартирного будинку на виділення в натурі та на отримання безоплатно у власність частини земельної ділянки, на якій розташований багатоквартирний будинок, що свідчить про безпідставність позовних вимог.

Відповідно до вимог статті 119 ЗК України, на яку, як на правову підставу своїх вимог, посилається позивач, громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання у користування. Розмір цієї земельної ділянки встановлюється у межах норм, визначених цим Кодексом. Передача земельної ділянки у власність або у користування громадян на підставі набувальної давності здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом.

Разом з тим, рішенням Рівненського міського суду від 11 липня 2013 року у справі № 2-6071/11 за позовом заступника прокурора міста Рівне в інтересах держави в особі Рівненської міської ради до ОСОБА_2 про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки, яке набрало законної сили 29 серпня 2013 року, ОСОБА_2 було зобов'язано звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0038 га, розташовану по АДРЕСА_1 в місті Рівне шляхом демонтажу самовільно збудованого об'єкту, а також зобов'язано ОСОБА_2 привести цю земельну ділянку у придатний для використання стан.

Як слідує зі згаданого судового рішення, самовільно зайнята позивачем земельна ділянка площею 0,0038 га входить до складу земельної ділянки площею 160 кв.м. (0,0160 га), право власності на яку позивач просить визнати за ним за набувальною давністю.

Враховуючи характер та зміст рішення суду від 11 липня 2013 року у справі № 2-6071/11 та встановлені у цій справі обставини, суд визнає, що до спірних правовідносин положення статті 119 ЗК України не можуть бути застосовані взагалі.

При ухваленні рішення суд звертає увагу і на ту обставину, що, враховуючи вимоги пункту 34 частини першої статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 12, частини першої статті 116, частини першої статті 122 ЗК України, надання земельної ділянки безоплатно у власність із земель комунальної власності територіальної громади міста Рівного в особі Рівненської міської ради є виключною компетенцією Рівненської міської ради.

Як слідує з роз'яснень, наведених у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. № 899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай); вирішує відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України від 19 червня 2003 р. № 973-IV «Про фермерське господарство» питання про надання земельної ділянки у власність або оренду для створення фермерського господарства, якщо відповідна районна (міська) державна адміністрація чи орган місцевого самоврядування безпідставно відмовили в цьому або, незважаючи на рішення суду, що зобов'язує їх розглянути заяву з цього приводу, не розглядають її за наявності необхідних документів).

В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо.

Така ж правова позицію викладена і у пункті 2.14. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17 травня 2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», в якому зазначається, що за наслідками розгляду справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування щодо оскарження (визнання незаконними) прийнятих ними актів з питань, пов'язаних з наданням земельних ділянок у власність чи в користування суб'єктам господарської діяльності (про відмову у передачі земельної ділянки у власність чи в користування, у продажу земельної ділянки, у наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо) господарський суд залежно від характеру спору може зобов'язати названі органи виконати певні дії, як цього вимагають приписи чинного законодавства, зокрема розглянути в установленому для даного органу порядку питання, яке стосується предмета спору.

Водночас суд не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції цих органів, наприклад, про надання земельних ділянок у власність або в користування, укладення договорів купівлі-продажу або оренди земельних ділянок, а також зазначати, яке конкретно рішення повинно бути прийнято.

Керуючись ст.ст.10,11,60,88,212,214,215,223,292,294 ЦПК України, суд, -

В И Р I Ш И В :

В позові ОСОБА_2 до Рівненської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку відмовити повністю за недоведеністю та безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повне рішення складено 25 травня 2017 року.

Суддя: Ю.П.Куцоконь