У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про визнання заповіту і договору дарування недійсними, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 9 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 5 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що його батько ОСОБА_5, який ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер, мав психічне захворювання з дитинства, яке впливало на його здатність усвідомлювати значення його дій та керувати ними. Після його смерті позивач вчасно подав до нотаріуса заяву про прийняття спадщини за законом, однак, виявилося, що 10 вересня 1997 року нотаріусом було посвідчено заповіт ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, яким його батько заповів належну йому на праві власності частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4

Таким чином, просив визнати недійсним заповіт від імені ОСОБА_5, посвідчений Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою 10 вересня 1997 року за реєстровим № 4-2062, який вчинено на користь ОСОБА_4, а також визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири від 12 червня 2003 року, оскільки померлий не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними під час укладання договору дарування.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 9 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 5 вересня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем не доведено обґрунтованості заявлених позовних вимог, оскільки відсутні докази абсолютної неспроможності особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, а тому заповіт та договір дарування не можна визнати недійсними на підставі ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої та апеляційної інстанцій є правильними, ґрунтуються на нормах матеріального права та узгоджуються з нормами процесуального права.

Судами установлено, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві 4 лютого 2014 року. З 23 червня 1972 року по день смерті ОСОБА_5 знаходився у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4

Після смерті ОСОБА_5 із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса у встановлений законом строк звернулися позивач, який є сином померлого, і відповідач, яка є дружиною померлого.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації житла Харківської районної Держадміністрації у м. Києві 31 серпня 1996 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної, спільної часткової власності гр. ОСОБА_5 та члену його сім'ї ОСОБА_4 у рівних частках.

10 вересня 1997 року Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою посвідчено два заповіти, відповідно до яких подружжя ОСОБА_4 заповідало один одному свої частини спірної квартири на випадок смерті.

Згідно із договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори від 12 червня 2003 року, ОСОБА_5 подарував, а ОСОБА_4 прийняла у дар 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

З листа Київської міської психоневрологічної лікарні № 2 ТМО «Психіатрія» у м. Києві від 9 квітня 2014 року № 629 встановлено, що ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкав за адресою: квартира АДРЕСА_1, перебував під наглядом психіатра з 1974 року по 2013 рік. У 1987 році був визнаний інвалідом II групи з дитинства безстроково. В 1996-1997 роках за медичною допомогою звертався один раз - 19 листопада 1996 року зі скаргами на роздратованість, головні болі, в зв'язку з чим йому призначалося лікування.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров'я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Пленум Верховного Суду України у п. 16 Постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України.

Висновок про тимчасову недієздатність сторони такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у такій справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним по ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12 та від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1531цс16, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відповідно до висновків експертизи Київського міського центру судово-психіатричної від 8 жовтня 2014 року № 847, та додаткової експертизи від 7 жовтня 2015 року № 872, - ОСОБА_5 на момент складання заповіту 10 вересня 1997 року страждав стійким хронічним психічним розладом: «Органічне ураження головного мозку нейроінфекційного ґенезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням» (МКХ-10:F02.8). ОСОБА_5 на період складання договору дарування від 12 червня 2003 року страждав стійким хронічним психічним розладом: «Органічне ураження головного мозку нейроінфекційного ґенезу з вираженим інтелектуально-мнестичним зниженням» (МКХ-10:F02.8). ОСОБА_5 за своїм психічним станом на момент складання заповіту 10 вересня 1997 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. ОСОБА_5 за своїм психічним станом на момент складання заповіту 12 червня 2003 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Відповідно до висновку експертів комунальної установи «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» за результатами повторної судово-психіатричної (посмертної) експертизи від 9 червня 2015 року, - ОСОБА_5 на момент складання заповіту від 10 вересня 1997 року страждав психічним розладом у вигляді легкої розумової відсталості з мінімальними поведінковими порушеннями (F70.0 по МКБ-10). ОСОБА_5 на момент складання договору дарування від 12 червня 2003 року страждав психічним розладом у вигляді легкої розумової відсталості з мінімальними поведінковими порушеннями (F70.0 по МКБ-10). ОСОБА_5 в силу свого психічного стану на момент складання заповіту від 10 вересня 1997 року міг розуміти значення своїх дій та міг керувати ними. ОСОБА_5 в силу свого психічного стану на момент складання договору дарування від 12 червня 2003 року міг розуміти значення своїх дій та міг керувати ними.

Оцінюючи зазначені висновки експертів, суди правильно зазначили, що висновки експертів Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 8 жовтня 2014 року № 847 та від 7 жовтня 2015 року № 872 у сукупності з іншими матеріалами справи не є належними і допустимими доказами, оскільки відповіді на поставлені перед експертами питання в цьому висновку не є науково обґрунтованими, допущені неповнота та певна вибірковість у дослідженні об'єктів експертизи, які не усунені при проведенні додаткової експертизи. Крім того, у зазначених висновках не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_5 на момент вчинення заповіту та договору дарування розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Таким чином, правильним є висновок судів про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутні докази абсолютної неспроможності ОСОБА_5 в момент вчинення правочинів розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Доводи касаційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанцій не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законні й обґрунтовані рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржувані рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 9 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 5 вересня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик