АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

30 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант»

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2010 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2010 року ОСОБА_1, посилаючись на невиконання відповідачем умов договору оренди, збудованого ним будинку за адресою: АДРЕСА_1, звернувся до суду з позовом про визнання права власності на цей будинок та стягнення заборгованості за договором оренди.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що відповідачка як орендар, у зв'язку з тим, що будинок не зареєстрований в установленому законом порядку за позивачем на праві власності, відмовилася погасити заборгованість за договором оренди нерухомого майна, яке є предметом позову.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2010 року позов задоволено та визнано за ОСОБА_1 право власності на двоповерховий житловий будинок, загальною площею 258,6 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 6000 грн. заборгованості за договором оренди № 010209 від 01.02.2010 та 1 820 грн. 00 коп. судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Державне підприємство «Науково-дослідний інститут «Квант» (далі - ДП «НДІ «Квант», Підприємство) звернулося до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що об'єкт нерухомості, на який за позивачем визнано право власності, розташований на земельній ділянці, що відведена ДП «НДІ «Квант» для влаштування водно-спортивної бази. Також зазначав, що земельна ділянка перебуває у державній власності, а знаходиться на праві постійного користування Підприємства. Апелянт вказував на те, що він не приймав участі у справі, однак ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права власності на будинок, суд вирішив питання про право Підприємства користуватися земельною ділянкою, яка перебуває у користуванні останнього на законних підставах.

При ухваленні рішення судом не враховано наведених обставин, а також не взято до уваги, що відбувся самозахват земельної ділянки ОСОБА_1, яка належить державі та знаходиться на праві постійного користування у ДП «НДІ «Квант». Ухвалюючи рішення та визнаючи за позивачем право власності на будинок, суд безпідставно поклав в основу рішення технічний паспорт на даний будинок, який належним чином судом не був досліджений, у зв'язку з чим поза увагою суду залишилася та обставина, що будинок є самовільним будівництвом, документи на відведення земельної ділянки для будівництва в БТІ не подані, об'єкт не прийнятий в експлуатацію, розпорядження про присвоєння поштової адреси в БТІ не подано, дозвільна документація на будівництво в БТІ не подана.

Як на порушення судом норм процесуального права ДП «НДІ «Квант» посилалось на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи. Вважаючи рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представники особи, яка подала апеляційну скаргу - Гаркуша В.М., Комар Д.Ю. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених в ній.

Позивач, належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, в судове засідання не з'явився. Подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи для надання часу на підготовку заперечень та належного захисту своїх прав.

Відповідачка, належним чином повідомлена про час та місце судового засідання, в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила.

Колегія суддів визнає причину неявки позивача неповажною та відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача та відповідача.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами виник спір з приводу невиконання зобов'язань за договором оренди самочинно збудованого нерухомого майна.

ОСОБА_1 на земельній ділянці, що не відводилася йому в установленому законом порядку збудовано двоповерховий будинок.

07 грудня 2009 року Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна (далі - БТІ) здійснено інвентаризацію двоповерхового житлового будинку, за результатами якої ОСОБА_1 видано технічний паспорт.

Відповідно до технічного паспорту БТІ двоповерховий будинок, загальною площею 258,6 кв.м., розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що 01 лютого 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір № 010209 оренди житлового будинку по АДРЕСА_1 в Дніпровському районі міста Києва, який зведений позивачем господарським шляхом.

Відповідно до пунктів 1, 2 Договору оренди орендодавець передав в строкове та платне користування орендарю нерухоме майно - житловий будинок, два поверхи, загальною площею 258,6 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Пунктом 4 Договору оренди передбачено, що передача майна від орендодавця орендарю оформлються актом передачі-приймання.

01 лютого 2009 року між сторонами був складений та підписаний акт передачі-приймання майна від орендодавця орендарю.

Згідно пункту 5 Договору оренди місячний розмір орендної плати за користування майном складає 3 000,00 грн.

Відповідно до п. 7 Договору оренди орендар сплачує орендну плату щомісячно не пізніше 5 числа місяця наступного за звітним.

В термін до 05.04.2010 ОСОБА_2 не виплатила ОСОБА_1 орендну плату за користування майном за лютий та березень 2010 року у сумі 6 000,00 грн.

12 квітня 2010 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 з вимогою погасити заборгованість з орендної плати за лютий та березень 2010 року.

Листом від 16.04.2010 ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про те, що вона відмовляється сплачувати орендну плату з тих підстав, що позивач не є власником майна, оскільки в нього відсутні відповідні правовстановлюючі документи на майно, а тому він не має права виступати орендодавцем майна і отримувати орендну плату.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка у повному обсязі визнала позовні вимоги, у зв'язку з чим дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Однак, ухвалюючи рішення про визнання права власності з підстав визнання відповідачем позову, суд у відповідності до вимог, передбачених ст. 174 ЦПК України не встановив чи не суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб визнання відповідачем позову, зокрема судом не було встановлено чи належить земельна ділянка, на якій збудовано житловий будинок, позивачу.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ДП «НДІ «Квант» посилалось на те, що вирішуючи спір судом першої інстанції не враховано, що земельна ділянка, на якій розташований будинок, знаходиться у власності держави та перебуває на праві постійного користування Підприємства.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1, який виготовлено станом на 07.12.2009, вказаний житловий будинок збудовано внаслідок самовільного будівництва. В технічному паспорті також зазначено, що документи на відведення земельної ділянки в БТІ не подані, об'єкт не прийнятий в експлуатацію, розпорядження про присвоєння поштової адреси в БТІ не подано, дозвільна документація на будівництво в БТІ не подана (а.с. 11).

Матеріалами справи також підтверджується, що земельна ділянка, на якій ОСОБА_1 самовільно збудовано житловий будинок господарським шляхом, належить на праві власності державі та знаходиться на праві постійного користування у ДП «НДІ «Квант».

Так, рішенням Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 928 від 07.07.1964 відведено організації п/с 24, правонаступником якої є ДП «НДІ «Квант», 1,24 га (кадастровий номер 66:438) на Трухановому острові в Подільському районі для влаштування водно-спортивної бази. Вказана земельна ділянка є державною власністю.

Наказом Міністерства радіоелектронної промисловості № 106сс від 24.03.1966 організація п.с.24 перейменована в Київський науково-дослідний інститут радіоелектроніки.

Наказом Міністра суднобудівної промисловості СРСР № 0197 від 07.05.1973 Інституту присвоєна відкрита назва Науково-дослідний інститут «Квант».

На балансі ДП «Науково-дослідного інституту «Квант» обліковується водно-спортивна база «Імпульс», яка розташована на земельній ділянці площею 1,24 га за адресою: АДРЕСА_1 (гостьовий будинок загальною площею 231,7 кв м).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.11.2016 № 72598702 щодо об'єкта нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, зокрема, зареєстровано право власності сторонніх осіб на наступні об'єкти нерухомого майна, а саме житловий будинок, загальною площею 258,6 кв.м. Зазначений житловий будинок належить на праві приватної власності громадянину ОСОБА_1 на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07.06.2010.

Вказаний об'єкт розташований за земельній ділянці, яка була відведена ДП «НДІ «Квант» для влаштування водно-спортивної бази (кадастровий номер 66:438).

Виходячи з обґрунтувань позовних вимог, а також наявних в матеріалах справи письмових доказів на обґрунтування позовних вимог, зокрема копії технічного паспорту на житловий будинок, суд першої інстанції повинен був з'ясувати коло осіб, яким на праві власності належить земельна ділянка, на якій збудовано будинок, та відповідно до ч. 2 ст. 35 ЦПК України залучити їх до участі у справі.

Вирішуючи спір та задовольняючи позовні вимоги про визнання права власності на житловий будинок, суд першої інстанції вказаних обставин та наведених положень закону не врахував, неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, у зв'язку з чим в порушення вимог, передбачених статтями 10 і 11 ЦПК України, вирішив питання про права та обов'язки осіб не залучених до участі у справі.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, а також особи які не беруть участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права та обов'язки мають право на апеляційне оскарження судових рішень, у випадку та в порядку встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно положень ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Отже, ураховуючи те, що суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, апеляційний суд позбавлений повноважень залучення до участі у справі осіб, що не приймали участі у справі в суді першої інстанції та дослідження нових доказів, у спосіб не передбачений ч. 2 ст. 303 ЦПК України, рішення суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Беручи до уваги, що доводи апеляційної скарги не містять обґрунтувань щодо незаконності рішення суду в частині стягнення заборгованості за договором оренди нерухомого майна, рішення суду в цій частині відповідачкою ОСОБА_2 не оскаржувалося, а також враховуючи те, що рішення в цій частині не стосується прав та обов'язків ДП «НДІ «Квант», колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для скасування рішення суду в частині стягнення заборгованості за договором оренди.

На підставі викладеного та керуючись ст. 218, 303, 307, 309, 313-315, 317, 319, 325, 327 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Науково-дослідний інститут «Квант» - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2010 року в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - відмовити.

Рішення суду в іншій частині - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 2-2502/2010

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/6139/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Ластовка Н.Д.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.