УХВАЛА

Справа № 564/944/15-ц

04 травня 2017 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуюча суддя Грипіч Л. А.

з участю секретаря Федас І.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль заяву ОСОБА_1 про розяснення рішення в справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 світлани Мільківни до Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_2 Аваль" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним Кредитного Договору,

ВСТАНОВИВ:

Заочним рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 10 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_2 Аваль" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним Кредитного Договору було відмовлено. Рішення вступило в законну силу 05 квітня 2016 року.

27 березня 2017 року ОСОБА_1 звернулась із заявою про розяснення заочного рішення суду від 10 березня 2016 року в порядку ст. 221 ЦПК України, не змінюючи при цьому його змісту.

В заяві вказала, що в подальшому, після винесення заочного рішення, ОСОБА_1, зважаючи на встановлену даним заочним рішенням обставину неукладеності кредитного договору, звернулась до суду з окремим позовом, про визнання недійсності іпотечного договору, який укладено в забезпечення зазначеного в заочному рішенні суду від 10 березня 2016 року кредитного договору.

Ухваленим 07 грудня 2016 року, рішенням Костопільського районного суду, в цивільній справі № 564/1939/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 28 лютого 2017 року, апеляційне провадження № 22-ц/787/178/2017, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні предявленого позову до ПАТ ОСОБА_2 Аваль, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання недійсним договору іпотеки, зняття накладеної нотаріусом заборони на відчуження та виключення запису з реєстрів.

Обґрунтовуючи прийняту 28 лютого 2017 року ухвалу Апеляційний суд Рівненської області встановив: 10 березня 2016 року Костопільським районним судом ухвалено заочне рішення, у якому в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_2 Аваль" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним Кредитного Договору.

Між тим, колегія суддів прийшла до висновку, що не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Тобто преюдиційне значення можуть мати лише ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір і які зазначені в резолютивній частині рішення чи безпосередньо впливають на її формулювання.

Приходячи до такого переконання, апеляційний суд звертає увагу на те, що висновки Костопільського районного суду, які зроблені в мотивувальній частині заочного рішення від 10 березня 2016 року, є непослідовними, суперечливими та взаємовиключними. Тому, за вище викладених обставин ОСОБА_1, була змушена звернутись із даною заявою до суду.

Представник позивача ОСОБА_6 в поданій до суду письмовій заяві підтримав клопотання ОСОБА_1 про розяснення рішення суду покликаючись на те, що зазначеним рішенням суду чітко не розмежовано поняття кредитного договору, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або можливість бути визнаним таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди, щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України). Додав, що висновок суду про неукладеність (невчинення) оспорюваного договору разом з аналізом обставин справи і оцінкою сукупності доказів за способом їх викладення в мотивувальній частині рішення можна тлумачити неоднозначно.

При цьому, суд навів докази, фактично на користь позивача, про недійсність правочину, визнавши в той самий час кредитний договір неукладеним, однак в резолютивній частині рішення зазначив про відмову в задоволення позовних вимог щодо недійсності договору іпотеки .

А відтак, за вище наведених обставин, існує необхідність його розяснення судом, який ухвалив таке рішення.

Сторона відповідача - ПАТ ОСОБА_2 Аваль в судове засідання не зявилась, повідомлялась про час і місце судового засідання належним чином. Неявка не перешкоджає розгляду питання про розяснення рішення.

У відповідності до ст. 221 ЦПК України, якщо рішення суду є незрозумілим, суд за заявою осіб, які брали участь у справі, може постановити ухвалу, в якій розяснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Оцінюючи обґрунтування заяви ОСОБА_1 про рзяснення рішення суду, доводи та пояснення представника заявника викладені в письмовій заяві, суд прийшов до висновку, що вона обґрунтована та підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Встановлено, що рішення Костопільського районного суду від 10 березня 2016 року ухвалене у відповідності заявленого позову та наданих доказів, де в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_2 Аваль" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним Кредитного Договору було відмовлено. Рішення вступило в законну силу 05 квітня 2016 року. В мотивувальній частині заочного рішення зазначено, що з дослідженого у судовому засіданні Кредитного Договору № 014/53-05/61107 від 05 червня 2007 року вбачаються, що всупереч вимоги п.2 ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів" та вимоги п.3 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» (надалі - Правила), затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168, які є істотними та дотримання яких є обовязковим для такого виду договорів, банк не здійснив належно детальний, достовірний та об'єктивний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; в порушення вимоги п.3.4 Правил, не зазначив належно та об'єктивно вид і предмет кожної супутньої послуги з обґрунтуванням їх вартості; в порушення вимоги п.3.3 Правил, не зазначено належно та об'єктивно реальну процентну ставку; не визначив та не вказав належно і об'єктивно, про абсолютне значення подорожчання кредиту в грошовому вигляді, шляхом підсумовування всіх платежів здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту; не зазначена відповідальність кредитора при порушені умов договору, щодо умов повернення і зарахування кредиту (зокрема, в разі зарахування коштів з каси банку на транзитні рахунки або на рахунки не зазначені в договорі) як того вимагають норми п.9 ч. 1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових ринків»; всупереч вимоги ст. 2 ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», банк не здійснив оприлюднення інформації про умови іпотечного кредитування; не встановив положення про інфляційне застереження; не встановив узгодженої домовленості про розрахунки індексації щодо збереження реальної вартості предмету іпотеки.

З дослідженого судом висновку судового експерта № 1517 від 07.12.2015 року, було встановлено, що документальне оформлення кредитного договору №014/53-05/61107 від 05.06.2007р. та додатку до нього не містять даних щодо реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі).

Також, додаток №2 (графік платежів) до кредитного договору №014/53-05/61107 від 05.06.2007р., виконано з недотриманням п.3.1. та п.3.2. Постанови Правління НБУ №168 від 10.05.2007р., а саме даний графік не містить сум нарахованих процентів за користування кредитом та платежів за супутні послуги.

При цьому суд врахував, що рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ,ч. 8 ст. 18, ч. З ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист справ споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія ти поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

У змісті коментованого рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп2011. Конституційний Суд України наголосив: «Споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів ( робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму ( ч. 1ст.634 ЦК).

Держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків ( п.1 ч. 2 ст. 92 Конституції України ), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг».

В пункті 14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (із змінами та доповненнями), наголошено: Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягай згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК України).

При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

В пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам наголошено: Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо).

Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України, не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо).

Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

А оскільки вище вказані обов'язкові відомості, які є істотними для такого виду договорів, не були зазначені в кредитному договорі забезпечений іпотекою, за таких умов суд прийшов до висновку, що оспорюваний кредитний договір є неукладений.

А відтак, не може бути визнаний недійсним цей кредитний договір, який не вчинено. Зокрема, в якому відсутні встановлені законодавством істотні умови, необхідні для його укладення.

За таких умов, суд відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_2 Аваль" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним Кредитного Договору.

Відтак, з урахуванням вищенаведеного, в судовому засіданні знайшло своє підтвердження доцільність в розясненні мотивувальної частини рішення суду та розмежування поняття кредитного договору, який є недійсним, і кредитного договору, який є неукладеним (відповідно до п. 14 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідосин) для послідовності, несуперечливості та не взаємовиключності згідно норм чинного законодавства.

У цьому звязку, проаналізувавши всі встановлені судом обставини справи та оцінивши сукупність доказів, суд прийшов до висновку, що мотивувальна частина заочного рішення від 10 березня 2016 року, може бути розяснено наступним, що оспорюваний кредитний договір є неукладений.

Керуючись ст. 221 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про розяснення рішення в справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 світлани Мільківни до Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_2 Аваль" про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним Кредитного Договору - задовольнити.

Розяснити мотивувальну частину рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 10 березня 2016 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ОСОБА_2 Аваль", про захист порушеного права споживача фінансових послуг, визнання недійсним Кредитного Договору №014/53-05/61107 від 05 червня 2007 року, таким чином:

«При винесенні заочного рішення суду від 10 березня 2016 року, у справі №564/944/15-ц, було встановлено та доведено належними і допустимими доказами те, що Кредитний Договір №014/53-05/61107 від 05 червня 2007 року, є неукладений».

Апеляційна скарга на дану ухвалу може бути подана в Апеляційний суд Рівненської області через Рівненський міський суд Рівненської області протягом пяти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

СуддяОСОБА_7