22-ц/775/192/2017(м)
Категорія 53 Головуючий у 1 інстанції Папаценко П.І.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 березня 2017 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів: Зайцевої С.А., Мальцевої Є.Є.,

з участю секретаря Гаркуша О.С.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до споживчого кооперативу «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник» про визнання незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобовязання внести відомості до трудової книжки за апеляційною скаргою представника споживчого кооперативу «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник» ОСОБА_3 на рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом і, після уточнення своїх вимог 22 грудня 2016 року, просила визнати незаконним та скасувати п.п.3,4 наказу № 1 від 21 червня 2016 року про її звільнення з посади майстра споживчого кооперативу «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник» (далі СК «МЖК «Машинобудівник»); здійснення з нею остаточного розрахунку на підставі п.4 ст.36 КЗпП України; визнати недійсним запис у трудовій книжці про звільнення з посади майстра СК«МЖК «Машинобудівник» за ст.38 КЗпП України; зобовязати керівника СК «МЖК «Машинобудівник» внести відомості в трудову книжку про визнання запису про її звільнення з посади майстра недійсним; поновити її на посаді майстра СК «МЖК «Машинобудівник»; стягнути з СК «МЖК «Машинобудівник» на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу на час прийняття рішення.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 січня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано незаконними та скасовано п.3 та п.4, в частині, що стосується ОСОБА_2, наказу №1 голови правління Споживчого кооперативу «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник» ОСОБА_4 від 21 червня 2016 року про звільнення ОСОБА_2 від виконання обовязків майстра СК «МЖК «Машинобудівник» з 22 червня 2016 року та проведення остаточного розрахунку ОСОБА_2 з 22 червня 2016 року, згідно п.4 ст.36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 на посаді майстра Споживчого кооперативу «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник» з 22 червня 2016 року.

Стягнуто зі Споживчого кооперативу «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 червня 2016 року по 27 січня 2017 року в сумі 16 937,10 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто зі Споживчого кооперативу «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник» в дохід державии несплачений судовий збір за вимогами майнового характеру в розмірі 551,20 грн. та вимогами немайнового характеру - 551,20 грн., на загальну суму 1102,40 грн.

На підставі п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в частині платежу за один місяць в розмірі 2 380 грн.

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 03 березня 2017 року доповнено рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 січня 2017 року наступним: стягнуто зі Споживчого кооперативу «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 червня 2016 року по 27 січня 2017 року в сумі 16 937,10 грн., з утримання прибуткового податку з громадян й інших обов'язкових платежів, підлягає стягненню 13 634,36 грн. На підставі п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в частині платежу за один місяць в розмірі 2 380 грн., з утримання прибуткового податку з громадян й інших обов'язкових платежів, підлягає стягненню - 1915,90 грн.

В апеляційній скарзі представник СК «МЖК «Машинобудівник» ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати, в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та прийняти нове рішення, яким стягнути з СК «МЖК «Машинобудівник» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 22 грудня 2016 року по 27 січня 2017 року у розмірі 2767,50 грн. з утриманням прибуткового податку з громадян й інших обов'язкових платежів, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права.

В решті частини судове рішення сторонами не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників СК «МЖК «Машинобудівник» ОСОБА_3 та ОСОБА_4, заперечення проти апеляційної скарги ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 17 листопада 2011 року була прийнята на роботу СК «МЖК «Машинобудівник» на посаду майстра з окладом 1 648 грн. (а.с.5,88-89).

Згідно наказу № 1 від 21 червня 2016 року позивач була звільнена з роботи з 22 червня 2016 року за ст.38 КЗпП України, про що свідчить відповідний запис в трудовій книжці (а.с.5,32-33).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а тому, з СК «МЖК «Машинобудівник» на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток в сумі 16 937,10 грн. за період з 22 червня 2016 року по 27 січня 2017 року без утримання податку та обовязкових платежів.

З висновками суду не можна не погодитися.

Відповідно до ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Особливості праці членів кооперативів та їх об*єднань визначається законодавством та їх статутами.

Згідно з пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», судам слід мати на увазі, що відповідно до статей 3 і 221 КЗпП в порядку, передбаченому главою XV цього Кодексу, підлягають розглядові індивідуальні трудові спори працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої приналежності, в тому числі членів кооперативів, їх об'єднань, членів колективних сільськогосподарських підприємств, членів інших громадських організацій, які перебували знимив трудових відносинах, членів селянських (фермерських) господарств, осіб, які працюють за трудовим договором із фізичними особами.

Згідно ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії (п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»).

Згідно пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Як вбачається зі справи, обґрунтовуючи позов, ОСОБА_2 посилалася на те, що вона не писала заяви до СК «МЖК «Машинобудівник» про звільнення з роботи за власним бажанням, а тому, вважає своє звільнення незаконним. При цьому, за положеннями ст.235 КЗпП України, у разі поновлення на роботі, вона має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, про що і заявлено відповідну вимогу до суду.

На підтвердження вимог ОСОБА_2 до матеріалів справи надано та долучено судом письмові докази, а саме, заяву та наказ про прийняття позивача на роботу, наказ про звільнення з роботи, індивідуальні відомості про застраховану особу, видатковий касовий ордер про нарахування заробітної плати за червень 2016 року, звіти СК «МЖК «Машинобудівник» подані до Державної податкової інспекції Жовтневого району м.Маріуполя з квітня по серпень 2016 року, відомості про кількість робочих днів протягом 2016 року, довідку про узгодження (а.с.25, 49, 88-89,91, 103-108, 113, 117-153).

Визначаючи розмір середнього заробітку за вимушений прогул, суд першої інстанції виходив з того, що останнім днем роботи позивача було 21 червня 2016 року; що розмір середньомісячної та середньоденної заробітної плати сторонами визнано відповідно 2380 грн. та 110,70 грн. і ця обставина, за вимогами ст.61 ЦПК України, доказування не підлягає; що період вимушеного прогулу становив з 22 червня 2016 року по 27 січня 2017 року.

Колегія вважає, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, правильно застосував норми матеріального права та дійшов обгрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку та, навівши відповідні розрахунки в судовому рішенні, стягнув з СК «МЖК «Машинобудівник» на користь позивача за вимушений прогул 16 937,10 грн. без утримання податку та обов*язкових платежів.

Не погоджуючись з висновками суду, представник СК «МЖК «Машинобудівник» ОСОБА_3 в апеляційній скарзі послався на те, що суд невірно визначився з початковою датою періоду, за який повинен бути стягнутий середній заробіток за вимушений прогул.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_3 підтримав доводи скарги і зазначив, що розрахунок середнього заробітку суд повинен був почати з 22 грудня 2016 року - з моменту подачі позивачем уточнених позовних вимог, оскільки тільки в цій позовній заяві ОСОБА_2 поставила питання про визнання незаконними та скасування пунктів 3,4 наказу № 1 від 21 червня 2016 року і вимоги стали предметом судового розгляду саме 22 грудня 2016 року.

Ці доводи є неспроможними, оскільки вони не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.

Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

З позовної заяви ОСОБА_2 від 21 липня 2016 року вбачається, що при зверненні до суду позивач вважала своє звільнення незаконним та просила про стягнення заробітку за вимушений прогул. Наступні позовні заяви ОСОБА_2 були уточнюючі і своїх вимог, щодо стягнення середнього заробітку, вона не змінювала (а.с.1-2,45,78).

Оскільки суд дійшов висновку про те, що незаконне звільнення ОСОБА_2 відбулося 21 червня 2016 року, то висновок суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 22 червня 2016 року, виходячи з загальних норм про порядок обчислення строків, є правильним та обґрунтованим.

При цьому колегія враховує, що вимушений прогул у трудовому праві це час, протягом якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції, обумовлені трудовим договором. За рішенням суду цей час становив з 22 червня 2016 року по день ухвалення рішення про поновлення на роботі - 27 січня 2017 року. Цей висновок є достатньо мотивованим та законним.

Посилання у скарзі на те, що у суду були підстави для зменшення строку стягнення середнього заробітку за вимушений прогул, із застосування аналогії права, в розумінні абз.4 ст.32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року про часткову вину працівника при розгляді справи про поновлення на роботі понад один рік, апеляційний суд вважає безпідставними.

У скарзі представником відповідача також зазначається, що суд дійшов помилкових висновків про те, що рішення про скорочення штату повинно прийматися загальними зборами членів кооперативу, що станом на 22 червня 2016 року ОСОБА_4 не була головою кооперативу. Однак, оскільки ці тези судового рішення не впливають на правові висновки щодо незаконності звільнення ОСОБА_2 та не змінюють цих висновків, тому, з урахуванням узагальнених вимог апеляційної скарги, вказані доводи до уваги не приймаються.

Відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

При цьому, апеляційний суд враховує, що згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Враховуючи, межі апеляційної скарги представника СК «МЖК «Машинобудівник», а також те, що позивач погодилася з рішення суду щодо суми середнього заробітку за вимушений прогул та не оскаржувала рішення, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_3, зміни рішення за стягненням з відповідача на користь позивача середнього заробітку за вимушений прогул в розмірі 2 767,50 грн. за період з 22 грудня 2016 року по 27 січня 2017 року.

На підставі ст.ст.82,88 ЦПК України, апеляційний суд вважає необхідним стягнути з СК «МЖК «Машинобудівник» в дохід держави судовий збір в розмірі 606,32 грн., оплата якого була відстрочена відповідачу до закінчення розгляду справи(а.с.173,209).

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника споживчого кооперативу «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник» ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 січня 2017 року залишити без змін.

Стягнути зі споживчого кооперативу «Молодіжний житловий комплекс «Машинобудівник» в дохід держави судовий збір в розмірі 606,32 грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: С.А.Зайцева

ОСОБА_5