АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И[1]

20 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді: Мазурик О.Ф.,

суддів: Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 квітня 2017 року

у справі за скаргою Публічного акціонерного товариства «Кредит Європа Банк» на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України БурлиВіталія Едуардовича, заінтересована особа: ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В И Л А:

06 лютого 2017 року заявник - Публічне акціонерне товариство «Кредит Європа Банк» (далі - ПАТ «Кредит Європа Банк», Банк) звернувся до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР ДДВС Міністерства юстиції України) Бурли В.Е. та просив визнати неправомірною і скасувати постанову старшого державного виконавця ВПВР ДДВС Міністерства юстиції України Бурли В.Е. про повернення виконавчого документа стягувачу від 23.01.2017, винесену у виконавчому провадженні ВП № 49715762; зобов'язати старшого державного виконавця ВПВР ДДВС Міністерства юстиції України Бурлу В.Е. відновити виконавче провадження ВП № 49715762 з винесенням відповідної постанови.

В обґрунтування скарги заявник посилався на те, що державним виконавцем було незаконно та безпідставно винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу з посиланням на положення п. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначав, що такі дії державного виконавця є незаконними та протиправними, оскільки ним не вжито всіх можливих заходів з примусового виконання рішення суду.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 28 квітня 2017 року скаргу ПАТ «Кредит Європа Банк» задоволено частково та визнано незаконною і скасовано постанову старшого державного виконавця ВПВР ДДВС Міністерства юстиції України Бурли В.Е. про повернення виконавчого документа стягувачу від 23.01.2017, винесену у виконавчому провадженні ВП № 49715762.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України через свого представника звернувся до суду з апеляційною скаргою, в обґрунтування якої вказав, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з порушенням норм процесуального права, за неповного з'ясування обставин справи, а тому підлягає скасуванню із постановленням нової про відмову в задоволенні скарги.

Представник Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених в ній.

Представник ПАТ «Кредит Європа Банк» - ОСОБА_5 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував та просив відхилити, а ухвалу залишити без змін.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 березня 2012 року Дніпровським районним судом м. Києва видано виконавчий лист № 2604/5833/2012 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Кредит Європа Банк» заборгованості у розмірі 37 614 869,84 грн. та витрат пов'язаних з вирішенням спору третейським судом у розмірі 25 900,00 грн., а всього 37 640 769,84 грн.

Даний виконавчий лист разом із заявою про відкриття виконавчого провадження було направлено на примусове виконання до ВПВР ДДВС Міністерства юстиції України.

23 грудня 2015 року старшим державним виконавцем ВПВР ДДВС Міністерства юстиції України Бурлою В.Е. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 49715762 з примусового виконання виконавчого листа № 2604/5833/2012, виданого 25.03.2012 Дніпровським районним судом м. Києва. В постанові зазначено, що боржнику надано строк для добровільного виконання рішення суду до 30.12.2015.

Копія постанови про відкриття виконавчого провадження направлена для виконання боржнику та для відома стягувачу, який не отримав повідомлення. Повідомлення повернулося без вручення боржнику ОСОБА_3

23.12.2015 старшим державним виконавцем ВПВР ДДВС Міністерства юстиції України Бурлою В.Е. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження № 49715762, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3 в межах суми заборгованості. Постанова була направлена до Відділу з обслуговування м. Києва ЦВДК та АС при МВС України для виконання.

З метою з'ясування майнового стану боржника державним виконавцем 08.06.2016 було направлено запити до відповідних органів та установ з проханням у триденний термін з дня отримання запиту надати інформацію щодо майна, яке належить ОСОБА_3 Із наданих відповідей вбачається, що майна, яке зареєстроване за ОСОБА_3, не виявлено.

24 березня 2016 року державним виконавцем було направлено до державних установ вимоги про розкриття інформації, яка містить банківську таємницю з вимогою надати інформацію про наявність відкритих рахунків на ім'я ОСОБА_3

12 вересня 2016 року старшим державним виконавцем ВПВР ДДВС Міністерства юстиції України Бурлою В.Е. винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на кошти, що містяться на рахунках, відкритих у ПАТ УніверсалБанк», ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», ПАТ «Перший український міжнародний банк», ПАТ КБ «ПриватБанк», а також на рахунки, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника.

18 січня 2017 року старшим державним виконавцем ВПВР ДДВС Міністерства юстиції України Бурлою В.Е. здійснювався вихід за адресою: АДРЕСА_1, яка зазначена у виконавчому листі, як адреса проживання боржника. Однак, за вказаною адресою боржника та належного йому майна не виявлено, про що складено акт державним виконавцем.

23 січня 2017 року старшим державним виконавцем ВПВР ДДВС Міністерства юстиції України Бурлою В.Е., із посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу через відсутність у боржника майна та грошових коштів, на які б можна було звернути стягнення.

Відповідно до статті 383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Постановляючи ухвалу про задоволення скарги, суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем не було використано всі надані йому законом права для примусового виконання рішення суду, що призвело до передчасного висновку про необхідність винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильними, оскільки такий висновок суду відповідає обставинам справи та узгоджується з нормами матеріального права, які судом застосовані правильно.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 05.01.2017, яка була чинною на момент винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, (далі - Закон) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною восьмою статті 48 Закону визначено, що виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Разом з цим матеріалами справи підтверджується, зокрема копією матеріалів виконавчого провадження, що державним виконавцем з метою з'ясування майнового стану боржника ОСОБА_3 щодо виявлення рухомого та нерухомого майна направлялися запити 23.12.2015, 08.02.2016, а до банківських установ з метою виявлення рахунків боржника у банках лише один раз 24.03.2016. Також вихід за місцем проживання боржника державним виконавцем з дня відкриття виконавчого провадження, а саме протягом року, здійснено лише один раз 18.01.2017. За адресою місця проживання, яка вказана у виконавчому листі, боржника не виявлено.

Ураховуючи викладене, судова колегія вважає, що оскільки державний виконавець не використав всіх наданих йому законом прав для примусового виконання рішення суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що постанова державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачу є незаконною, а тому підлягає скасуванню.

При цьому судом першої інстанції вірно зазначено, що незважаючи на те, що державним виконавцем протягом виконавчого провадження здійснено лише один вихід за місцем проживання боржника, за результатами якого боржника не було виявлено за даним місцем проживання, виконавцем у відповідності до вимог Закону, за відсутності боржника за місцем його проживання, вказаного у виконавчому документі, не внесено до суду подання про розшук боржника або привід боржника.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що розшук боржника здійснюється лише у справах про стягнення аліментів або про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи.

Так, положеннями ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХIV в редакції Закону № 2511-VІ від 09.09.2010 було передбачено, що державний виконавець зобов'язаний звернутися до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини в разі відсутності відомостей про місце проживання або перебування чи місцезнаходження боржника за виконавчими документами лише щодо стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я або у зв'язку з втратою годувальника, а також дитини за виконавчими документами про відібрання дитини. За іншими виконавчими документами державний виконавець міг звернутися до суду з поданням про розшук боржника або дитини за наявності письмової згоди стягувача відшкодувати витрати на розшук та авансувати зазначені витрати відповідно до цього Закону.

Частиною 1 статті 36 Закону в редакції, яка була чинною на момент проведення виконавчих дій та винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу, передбачено, що у разі відсутності відомостей про місце проживання, перебування боржника - фізичної особи, а також дитини за виконавчими документами про відібрання дитини виконавець звертається до суду з поданням про винесення ухвали про розшук боржника або дитини.

Отже, чинним законодавством, з урахуванням внесених змін до Закону, не встановлено обмежень щодо вирішення питання про розшук боржника за поданням виконавця у справах про стягнення заборгованості.

З огляду на викладене вище, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності ухвали в частині відмови в задоволенні скарги, а тому колегією суддів у цій частині не перевіряється.

В порядку ст. 307 ч. 2 п. 1, ст. 312 ч. 1 п. 1 ЦПК України за наслідками розгляду скарги на ухвалу суду першої інстанції апеляційний суд має право, зокрема, постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення ухвали без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 312-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - відхилити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 28 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий:

Судді:

Справа № 755/8787/16-ц

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/7428/2017

Головуючий у суді першої інстанції: Виниченко Л.М.

Доповідач у суді апеляційної інстанції: Мазурик О.Ф.