Справа №639/2744/16-ц
Провадження №2/639/99/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2017 року Жовтневий районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Труханович В.В.,

за участю секретаря - Антохіної О.С., Кричевської В.М,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання дітей, суд

ВСТАНОВИВ:

25 березня 2016 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, третя особа Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради - про визначення місця проживання дітей, яка в подальшому була уточнена.

Відповідно до уточненої позовної заяви позивач просив суд, визначити місце проживання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з ОСОБА_1 - залишивши їх на його утриманні та вихованні за адресою: АДРЕСА_1; відібрати у ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованою в АДРЕСА_5 та проживаючої по АДРЕСА_6 малолітню доньку, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 і повернути за місцем проживання батька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, який зареєстрований у АДРЕСА_7 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що він з відповідачем перебував у шлюбі з 31 липня 1999 року та мають від шлюбу двох дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 січня 2015 року шлюб з відповідачкою розірваний.

Після розірвання шлюбу діти, син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, залишилися проживати з позивачем, на знаходилися на його утримані. Він піклувався про дітей та виховував їх самостійно, сина з лютого 2014 року, а доньку з 01 листопада 2014 року.

Відповідачка ОСОБА_2 не заперечувала, що діти залишилися жити з позивачем. При цьому вона не брала ніякої участі в їх вихованні, піклуванні та зовсім не цікавилася ними весь цей час.

11 січня 2016 року до позивача з'явилася відповідачка ОСОБА_2 та попросила взяти доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, щоб з'їздити з нею на тиждень до її родичів за кордон до Російській Федерації, про що позивач надав відповідачу нотаріальну згоду, та відпустив доньку на тиждень. Через тиждень відповідачка привезла доньку.

16 січня 2016 року донька гралася зі старшим сином у дворі, підійшла відповідачка, почала сваритися з дітьми, забрала доньку в гості та зникла.

Позивач почав розшукувати їх, подав заяву до поліції та до Державної прикордонної служби України. 29.02.2016 року йому була надана відповідь, що його донька разом з відповідачкою перебуває за адресою: «АДРЕСА_8».

В даний час донька знаходиться з відповідачкою в невідомих умовах проживання та виховання. Відповідач, на думку позивача, не може дати дитині ні належного виховання, ні матеріального забезпечення, оскільки не працює, не має доходів.

Натомість, на думку позивача, дітям буде краще проживати з ним, адже це буде відповідати їх інтересам, він може забезпечити належні умови проживання дітей, повною мірою займатися вихованням дітей.

У зв'язку з вище викладеним позивач не згоден із тим, щоб їх спільна донька проживала з відповідачем, а тому вимушений був звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дітей та відібрання доньки у відповідача.

В судовому засіданні, позивач та його представник ОСОБА_8, який діє на підставі довіреності від 03.06.2016 року, зменшили позовні вимоги, просили не визначати місце проживання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, так як він, за час розгляду справи, досяг повноліття, в іншій частині позов підтримали в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_9, в судове засідання не з'явилася, про розгляд справи повідомлялася шляхом направлення судового доручення, заперечувала проти розгляду справи у її відсутність.

Представник третьої особи, Управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради - Шевчук Л.І., яка діє на підставі довіреності від 13.01.2017 № 55, в судовому засіданні, позовні вимоги ОСОБА_1 підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити.

Суд, вислухавши пояснення позивача, його представника, представника третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, у тому числі письмові заперечення відповідача, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право».

Підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається ЦПК України, законом або міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (ч. 1 ст. 414 ЦПК України).

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей.

Підсудність справ у цивільному судочинстві визначається Цивільним процесуальним кодексом України.

Відповідно до ч.1 ст.109 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Як вбачається з матеріалів позовної заяви, позов пред'явлено до фізичної особи ОСОБА_2

Відповідно до ч.3 ст. 122 ЦПК України, у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи.

Згідно відповіді адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Харківській області від 01.04.2016 року, відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5.

Однак, в судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повідомив суд про те, що йому стало відомо, що відповідач ОСОБА_2 тимчасово проживає у Російській Федерації, за адресою: АДРЕСА_6.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач у справі - ОСОБА_2 є громадянином України, але тимчасово проживає у Російській Федерації, за адресою: АДРЕСА_6, а отже є іноземним елементом в розумінні положень Закону України «Про міжнародне приватне право».

Відповідно п. 2 до ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках, якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача.

Так як, на момент відкриття провадження у справі у суду не було даних про те, що відповідач ОСОБА_2 проживає у Російській Федерації, за адресою: АДРЕСА_6, то суд приходить до висновку про можливість розгляду вказаної справи Жовтневим районним судом м. Харкова.

У зв'язку з тим, що відповідач по справі проживає тимчасово на території Російської Федерації, 10 жовтня 2016 року в порядку ст. 415 ЦПК України Жовтневий районний суд м. Харкова звернувся до компетентного органу Російської Федерації з судовим дорученнями згідно вимог Гаазьких Конвенцій про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних або комерційних справах від 15 листопада 1965 року та 18 березня 1970 року.

27 лютого 2017 року на виконання вказаного доручення надійшли документи, зокрема письмові заперечення відповідача. Відповідно до яких, вона просить суд відмовити в задоволені позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що Жовтневим районним судом м. Харкова порушені положення Мінської конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах» від 22 січня 1993 року в частині підсудності. На думку відповідача дана справа повинна розглядатися за місцем її проживання.

Окрім того, відповідач зазначає, що позивач не має власного житла, він проживає у тітки, а власний будинок був проданий ще в період їх з відповідачем шлюбу. Заробітна плата позивача, на думку ОСОБА_2, не зможе забезпечити належний догляд за обома дітьми.

Щодо доводів позивача про те, що їх донька ОСОБА_4 була вивезена незаконно, відповідач вказує на те, що після розірвання шлюбу сторони проживали окремо, в них були спори щодо того з ким будуть проживати діти.

15.06.2015 року Пісочинська селищна рада встановила, що батько ОСОБА_1, утримує дітей у себе, а мати ОСОБА_9, усіляко намагається повернути дітей, та рекомендували встановити місце проживання дітей, сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком, а доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір'ю.

Відносно посилання відповідача в запереченнях на вимоги Мінської конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах» від 22 січня 1993 року, суд зазначає, що в ч. 1 ст. 20 вказаної конвенції зазначено, що якщо в частинах II-V цього розділу не встановлено інше, позови до осіб, які мають місце проживання на території однієї з Договірних Сторін, подаються, незалежно від їх громадянства, в суди цієї Договірної Сторони, а позови до юридичних осіб подаються в суди Договірної Сторони, на території якої знаходиться орган управління юридичної особи, його представництво або філія.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 вказаної конвенції, правовідносини батьків і дітей визначаються за законодавством Договірної Сторони, на території якої постійно проживають діти.

Як було зазначено у рішенні вище, на момент відкриття провадження у справі у суду не було даних, що відповідач проживає на території Російської Федерації, то суд приходить до висновку щодо необґрунтованості посилань відповідача на вимоги Мінської конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах» від 22 січня 1993 року.

Так, в судовому засіданні було встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 28 січня 2015 року шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 31 липня 1999 року у Жовтневому відділі РАЦС Харківського міського управління юстиції під актовим записом № 399, розірвано. (а.с. 4)

Рішення набрало законної сили 09.02.2015 року.

Від шлюбу сторони мають двох дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, що підтверджується свідоцтвами про народження. (а.с. 5)

Як пояснив в судовому засіданні позивач, і це підтверджується поясненнями свідків, які були допитані в судовому засіданні, до січня 2016 року малолітня дитина ОСОБА_4 проживала разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1.

10 грудня 2015 року ОСОБА_1 було надано заяву до митних та прикордонних органі, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ключніковою В.О. та зареєстрована в реєстрі за № 3560, відповідно до якої, він батько гр. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_11, дає згоду на тимчасові поїздки із України за кордон до Російської Федерації на період з 12 січня 2016 року по 12 липня 2016 року його малолітньої доньки гр. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_12, громадянки України, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 у супроводі її матері гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_13, яка гарантує повернення їхньої доньки до України. (а.с. 8)

Як, зазначає позивач, 16 січня 2016 року його малолітня донька ОСОБА_4, гралася з старшим сином у дворі, до них підійшла відповідачка, забрала доньку ніби то у гості та зникла. Після чого позивач почав їх розшукувати. Вказаний факт підтверджується показами свідків, які були допитані в судовому засіданні та поясненнями ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які вони надали до Люботинського ВП ГУНП в Харківській області та до Харківського ВП ГУНП в Харківській області.( а.с. 21-25)

З матеріалів справи вбачається, що 15.02.2016 року ОСОБА_1 було подано заяву до Харківського ВП ГУНП в Харківській області, відповідно до якої, він просить органи поліції встановити місцезнаходження доньки гр. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8, АДРЕСА_1, з якою останній раз спілкувалися 07.02.2016 року. (а.с. 20)

16 лютого 2016 року ОСОБА_1 надано заяву до митних та прикордонних органі, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ключніковою В.О. та зареєстрована в реєстрі за № 281, відповідно до якої, він гр. ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_11, даною заявою скасував надану ним заяву, яка посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ключніковою В.О. та зареєстрована в реєстрі за № 3560, про згоду на тимчасові поїздки із України за кордон до Російської Федерації на період з 12 січня 2016 року по 12 липня 2016 року його малолітньої доньки гр. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_12, громадянки України, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 у супроводі її матері гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_13, яка гарантує повернення їхньої доньки до України. (а.с. 11)

16 лютого 2016 року ОСОБА_1 також надано заяву до Державної прикордонної служби України, відповідно до якої він просив внести інформацію щодо скасування дії його згоди на подорожі до Російської Федерації його малолітньої доньки у супроводі її матері до реєстру Державної служби Прикордонних працівників України для припинення можливості незаконного вивезення його неповнолітньої дитини за межі України її матір'ю на територію Російської Федерації. (а.с. 7)

У відповідь на вказану заяву Адміністрація державної прикордонної служби України 29.02.2016 року за № 23/В-1178 повідомила, що відповідно до ст. 2 Сімейного кодексу України Державна прикордонна служба України не є суб'єктом сімейних правовідносин і згідно зі ст.. 19 Закону України «Про державну прикордонну службу України» на неї не покладаються обов'язки з виконання доручень фізичних осіб під час розв'язання сімейних спорів. Для тимчасового обмеження малолітньої доньки ОСОБА_1 у праві виїзду з території України пропонують звернутися до суду. (а.с. 12)

16 лютого 2016 року ОСОБА_1 направлено лист ОСОБА_2, відповідно до якого, він ОСОБА_1 батько неповнолітньої дитини, його доньки ОСОБА_4, повідомляє, що заява про його згоду на тимчасові подорожі із України за кордон до Російської Федерації в супроводі матері ОСОБА_2 ним відкликано ( скасовано 16 лютого 2016 року). На підтвердження свого повідомлення надсилає копію нотаріально посвідченої заяви і просить повернути раніше надану згоду на тимчасові подорожі за кордон до Російської Федерації його доньки. Одночасно звертає увагу, що раніше надана згода на тимчасові поїздки неповнолітньої дитини за кордон не чинна і втратила силу 16 лютого 2016 року про що повідомлено Адміністрацію ДПСУ в м. Києві. (а.с. 10)

Відповідно до Рапорту о/у Люботинського ВП Харківського ВП ГУНП в Харківській області ст. лейтенанта поліції В.Ю. Гурєва від 16.02.2016 року, в ході роботи по встановленню місцезнаходження гр. ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_14 та гр. ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, стало відомо, що вони 13.02.2016 року перетнули кордон на поїзді № 370 «Харків - Баку» через Харківську область, м. Куп'янськ, дільниця кордону РФ. (а.с. 16)

Окрім того, в матеріалах справи міститься відповідь Начальника поліції майору поліції ОСОБА_7, Белгородського лінійного відділу МВС Росії на транспорті від 29.02.2016 року № 13-2, відповідно до якої, він повідомляє, що в ході проведення першочергових заходів встановлено місцезнаходження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Згідно отриманим даним ОСОБА_4 знаходиться за адресою: АДРЕСА_6, разом зі своєю матір'ю. (а.с. 15)

Вказаний факт також підтверджується довідкою про взяття на міграційний облік від 02.03.2016 року № 534, виданою Управлінням Федеральної міграційної служби в республіці Північна Осетія - Аланія. (а.с. 17)

Відповідно до п. 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (зі змінами) (далі - Правила), виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Тобто, на момент перетинання державного кордону гр. ОСОБА_2 з її донькою ОСОБА_4 - 13.02.2016 року діяла нотаріально посвідчена згода другого з батьків ОСОБА_1, а отже і вивезення дитини до Російської Федерації було здійснено відповідачем ОСОБА_2 у відповідності до вимог Закону.

В своїй позовній заяві позивач просить суд визначити місце проживання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 з ним - ОСОБА_1.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Таким чином, забезпечення інтересів дитини, недопущення порушення її прав є головним фактором при визначенні місця проживання дитини.

Так, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Питання забезпечення інтересів дитини базується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження. Дорослі, поринаючи у свої власні проблеми, скуті взаємними образами, почуття дітей і їх переживання за інерцією відсовують на другий план. Тоді ж як в більшості випадків кардинально змінюється саме життя дитини: це і нове оточення, часто нове місце проживання, неможливість спілкування з обома батьками одночасно тощо. Тоді ж як кожній дитині необхідне емоційно комфортне середовище для нормального фізичного, духовного та морального розвитку.

Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_4 на даний час проживає разом з матір'ю ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_6.

Відповідачу ОСОБА_2 було надано дозвіл на тимчасове проживання до 13.07.2019 року. (а.с. 140)

В судовому засіданні позивач наголосив на тому, що дозвіл на тимчасове проживання своєї доньки на території Російської Федерації він не давав.

Згідно ч. 1 ст. 160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ст. 161 Сімейного Кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. При вирішенні спору щодо місця проживання малолітньої дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

В матеріалах справи міститься довідка, видана 27.12.2016 року Муніципальним бюджетним загальноосвітнім закладом - середня загальноосвітня школа ім.. Героя Радянського союзу ОСОБА_16 АДРЕСА_9, відповідно до якої, ОСОБА_4 дійсно навчається в 1-А класі вище зазначеного закладу. (а.с. 143)

Як вбачається з трудового договору про надання послуг від 21.12.2016 року, який посвідчений нотаріусом Моздонського нотаріального округу Республіки Північна Осетія - Аланія - Добаєвою І.А., та зареєстровано в реєстрі під номером НОМЕР_1, відповідач по справі ОСОБА_2 надає комплекс послуг помічниці з ведення домашнього господарства у ОСОБА_18. Заробітна плата якої складає 9 500 рублів на місяць. (а.с. 141-142)

Окрім того, ОСОБА_2 працює у Індивідуального підприємця ОСОБА_19 з 01.12.2016 року на посаді прибиральника території, що підтверджується довідкою від 22.12.2016 року. (а.с. 144)

Будь-яких інших даних, які б характеризували відповідача ОСОБА_2 матеріали справи не містять.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, працює в ТОВ «ТОРГОВЕЛЬНА ГРУПА «ІНТЕР ВЕБ ТРЕЙДІНГ» на посаді генерального директора, посадовий оклад становить 7 650, 00 грн., з 01.09.2011 року йому встановлено неповний робочий день (два робочих часи у день), що підтверджується довідкою комерційного директора ОСОБА_21 № 04/05 від 04.05.2017 року. (а.с. 179)

Як вбачається з характеристики на ОСОБА_1, виданої комерційним директором ТОВ «ТОРГОВЕЛЬНА ГРУПА «ІНТЕР ВЕБ ТРЕЙДІНГ»ОСОБА_21 09.03.2016 року №01/09, ОСОБА_1, посадові функції виконує сумлінно, на високому професійному рівні, в точній відповідності з посадовим регламентом, систематично проявляючи розумну ініціативу. Володіє виключно високою працездатність. Акуратний, охайний. Не схильний до скоєння непорядних і негідних вчинків. Постійно вдосконалює свої знання, бере участь у тренінгах та семінарах. (а.с. 28)

Відповідно до довідки-характеристики, виданої Гутянською селищною радою Богодухівського району Харківської області 10.03.2016 року № 207, гр. ОСОБА_1 працює генеральним директором ТОВ «ТОРГОВЕЛЬНА ГРУПА «ІНТЕР ВЕБ ТРЕЙДІНГ». За місцем реєстрації, а саме вулиця АДРЕСА_7, характеризується позитивно, має добрі стосунки в сім'ї та сусідами, хороші трудові навики, веде нормальний спосіб життя у громадських місцях поводить себе спокійно. Компрометуючими матеріалами селищна рада не володіє. (а.с. 30)

Актом від 29.01.2015 року, складеного комісією у складі ОСОБА_22 - спеціаліста у справах дітей Пісочинськї селищної ради, ОСОБА_23 - соціальним педагогом Пісочинського колегіуму, встановлено, що на час виходу комісії в квартирі проживають ОСОБА_24, ОСОБА_1, та його діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Мати дітей проживає окремо. У квартирі нормальні санітарно-гігієнічні умови, всі кімнати ремонтовані. Квартира 2 - кімнатна. Діти приживають в кімнаті з батьком. У них окремі спальні місця, є всі необхідні меблі. (а.с. 27)

Як вбачається зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Гутянською селищною радою 17.02.2010 року ОСОБА_1 на праві приватної власності належить будинок АДРЕСА_7, що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (а.с. 13, 177-178)

Окрім того, ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, яка була придбана ним на підставі договору купівлі-продажу від 11.05.2017 року. Вказаний факт також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с. 197-198, 199)

А тому доводи відповідача щодо того, що у позивача не має у власності особистого житла, є безпідставними.

В судовому засіданні були допитані свідки ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_24

ОСОБА_4 пояснив, що є сином позивача та відповідача. Між батьками часто були сварки. Гроші, які виплачувалися на малолітню ОСОБА_4, мати витрачала на себе. У лютому 2014 року, ОСОБА_2 пішла з сім'ї, діти залишилися проживати з батьком - ОСОБА_1 Іноді ОСОБА_2 гуляла з ОСОБА_4 та дзвонила поспілкуватися.

16.01.2017 року ОСОБА_2 з ОСОБА_4 пішли до хрещеної матері, хоча остання йти не хотіла, і після чого свідок їх не бачив.

В результаті їх з батьком пошуків, стало відомо, що мати та ОСОБА_4 проживають на території Російської Федерації.

Як зазначив ОСОБА_3, ОСОБА_4 завжди хотіла проживати з ним та батьком, а не з матір'ю, оскільки у неї важкий характер, вона завжди сварилася та кричала.

Свідок ОСОБА_1 пояснила, що з позивачем вони сусіди по під'їзду. Вона завжди бачила як ОСОБА_1 та ОСОБА_3 гуляли з ОСОБА_4. Відповідача - ОСОБА_2 бачила рідко. У січні 2015 року була ситуація, коли відповідач хотіла забрати ОСОБА_4, а дівчина не хотіла йти з матір'ю.

Опитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_24 зазначила, що вона є тіткою позивача. Він з дітьми проживає в її квартирі з 2010 року. ОСОБА_6 виховували ОСОБА_1 та ОСОБА_3, так як у відповідача ОСОБА_26 не хватало терпіння. Позивач ОСОБА_1 готував дітям їжу, гуляв з ними, купав. До 2014 року відповідач проживала разом з позивачем та дітьми в квартирі, що належала свідку. В 2014 році ОСОБА_2 пішла з дому. Після її уходу вона не дзвонила, не приходила, не спілкувалась з дітьми. Дуже рідко могла прийти і поспілкуватися з ОСОБА_4, однак та її боялася і не хотіла з нею нікуди йти.

В своїх запереченнях відповідач ОСОБА_2 зазначила про те, що сторони ще до розірвання шлюбу жили окремо і позивач перешкоджав їй бачитися з дітьми, що вимусило її звернутися до Пісочинської селищної ради. В результаті чого, 15.06.2015 року було надано рекомендації органу опіки та піклування Пісочинської селищної ради, щодо розгляду питання місця проживання дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_15 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8 Відповідно до яких, орган опіки та піклування Пісочинської селищної ради, рекомендує визначити місце проживання дітей наступним чином: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_16, проживає з батьком ОСОБА_1; ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_17, проживає з матір'ю ОСОБА_2, при цьому обоє батьків дбають про виховання та матеріальне забезпечення обох дітей. ( а.с. 145-146)

Однак, як пояснив позивач, раніше рішення суду щодо визначення місця проживання дітей не ухвалювалося.

Згідно положень ч.ч. 4,5,6 ст. 19 СК України при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до положень ст. 214 СК, ч.1 ст. 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» від 13 січня 2005 року №2342-ІV, органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районі в міст Києва та Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

За змістом п.74 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року, під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у м. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті ради подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.

09 серпня 2016 року, в рамках розгляду даної справи, до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшов висновок Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, від 02.08.2016 року № 455. Відповідно до вказаного висновку, враховуючи викладене вище, керуючись ст.ст. 19, 155, 160, 161 Сімейного кодексу України та рекомендацією Комісії, в інтересах дитини, як представника органу опіки та піклування, Управління служб у їх дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з батьком, ОСОБА_1, та вважає за доцільне відібрати малолітню ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, у матері, ОСОБА_2, та повернути її батьку, ОСОБА_1. (а.с. 79-80)

Отже, суд приходить до висновку, що так як висновок Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради було складено 09.08.2016 року, тобто пізніше ніж рекомендації органу опіки та піклування Пісочинської селищної ради, тому саме він і має братися судом до уваги.

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Отже, суд, при визначенні місця проживання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, враховуючи вік дитини, житлові умови позивача, його матеріальний стан, вважає, що він зможе забезпечити належні умови для виховання та розвитку дитини, її духовний та фізичний розвиток, у зв'язку з чим вважає за необхідне та доцільне визначити місце її проживання з позивачем.

Проживання малолітньої ОСОБА_4 з батьком не позбавляє її матір - ОСОБА_2 виконувати свої батьківські обов'язки та реалізовувати батьківські права як то - право на зустріч з дитиною, право піклування, турботу та інше.

Щодо вимог позивача, які стосуються відібрання у ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованої: АДРЕСА_5 та проживаючої по АДРЕСА_6 малолітньої доньки, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 і повернення її за місцем проживання батька ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, який зареєстрований у АДРЕСА_7 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 1 Конвенції «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», цілями цієї Конвенції є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Окрім того, положеннями ст. 8 вказаної Конвенції передбачено що, будь-яка особа, установа або інший орган, які стверджують, що дитина була переміщена або утримується з порушенням прав піклування, може звернутися з заявою до Центрального органу за місцем постійного проживання дитини або до Центрального органу будь-якої іншої Договірної держави за допомогою у забезпеченні повернення дитини.

Отже, вирішення питання щодо відібрання дитини не відноситься до компетенції Жовтневого районного суду м. Харкова, і тому суд приходить до висновку, що у задоволені цієї частини позовних вимог слід відмовити.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, щодо необхідності часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Судові витрати по справі не розподілялися оскільки такі вимоги не були заявлені позивачем.

На підставі викладеного і керуючись ст.ст. 5, 8, 10, 11, 14, 15, 57-60, 109, 122, 209, 212-215, ст.ст. 19, 141, 157, 160, 161, 214 СК України, ст. 3, 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ст.ст. 1, 8 Конвенції «Про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», ст.ст. 20, 32 Мінської конвенції «Про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах» від 22 січня 1993 року, ст.ст. 1, 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», п. 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, п.74 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №866 від 24 вересня 2008 року, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про визначення місця проживання дітей - задовольнити частково.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з її батьком - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_20, за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня його проголошення, а особами які не були присутні в судовому засіданні у той же строк з моменту одержання його копії.

Суддя В.В. Труханович