ВАСИЛЬКІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 362/1007/17
Провадження № 2/362/1263/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 червня 2017 року Васильківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Лебідь-Гавенко Г.М.,

при секретарі Харченко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Василькові Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила скасувати розпорядження №3 від 31 січня 2017 року виконуючої обовязки голови ОСОБА_2 сільської ради Васильківського району ОСОБА_3 про звільнення її з посади діловода ОСОБА_2 сільської ради Васильківського району Київської області, як незаконне. Поновити її на роботі на посаді діловода ОСОБА_2 сільської ради Васильківського району Київської області та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 31 січня 2017 року по день поновлення на роботі.

Вказуючи на те, що згідно розпорядження виконуючої обовязки голови ОСОБА_2 сільської ради Васильківського району Київської області ОСОБА_3 від 24 жовтня 2016 року вона була прийнята на посаду діловода ОСОБА_2 сільської ради Васильківського району Київської області. 31 січня 2017 року юристом Здорівської сільради їй було вручено лист б/н за підписом в.о. ОСОБА_2 сільського голови ОСОБА_3 з вимогою надати пояснення та документи, що підтверджують поважність її відсутності на робочому місці. Не ознайомившись з її поясненням, їй в цей же день вручили розпорядження в.о. ОСОБА_2 сільського голови ОСОБА_3 щодо її звільнення на підставі п.п. 2, 4 ст. 40 КЗпП України.

Проте, як зазначає позивач жодних підстав для звільнення її за п. 2 ст. 40 КзПП України не існує, немає і не може бути документів, якими б встановлювався факт її невідповідності займаній посаді, жодних атестацій та перевірок її кваліфікації не проводились. Медичних висновків, які б встановлювали її невідповідність займаній посаді внаслідок стану здоровя також не має.

Крім того, Розпорядженням про звільнення вказано п. 4 ст. 40 КзПП України, якою визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При цьому, ОСОБА_1 зазначає, що прогулів (тобто відсутності на робочому місці без поважних причин та без згоди роботодавця) вона не вчиняла. Доган та інших дисциплінарних стягнень до неї не застосовувалось.

Також, в порушення вимог ст. ст. 43, 46 Конституції України, відповідач до цього часу не оформив належним чином її трудову книжку, що потягло порушення її трудових прав.

Позивач, вважаючи звільнення незаконним та проведеним з грубим порушенням Конституції України та чинного трудового законодавства України, зазначає, що у неї відсутнє захворювання, яке б перешкоджало їй виконувати роботу на займаній посаді діловода, за час роботи вона сумлінно виконувала свої трудові обовязки.

Представник позивача подав клопотання про уточнення позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 1 лютого 2017 року по 16 червня 2017 року, просила стягнути суму у розмірі 15 603 грн. 93 коп. без виключення сум відрахування на податки, збори та інші обов'язкові платежі.

Представник позивача та позивач в судовому засіданні вимоги позову підтримали та просили суд їх задовольнити, оскільки звільнення є незаконним та проведеним з грубим порушенням Конституції України та чинного трудового законодавства України, зазначили, що ОСОБА_1 надала Консультативні висновки спеціаліста від 10.01.2017 року та 16.01.2017 року в підтвердження того, що була відсутня на роботі з поважних причин, а саме у звязку з відвідуванням лікаря. Проте, на її імя було складено Акти про відсутність на роботі, а саме 10, 11, 12, 25, 26 та 27 січня 2017 року, при цьому пояснила, що в ці дні вона була присутня на робочому місці та ніхто з вказаними актами її не ознайомив, пояснень в неї ніхто не просив надати, а дізналася вона про ці акти лише 31.01.2017 року разом із Розпорядженням про її звільнення.

При цьому, позивачка пояснила, що у звязку з проходженням амбулаторного лікування повязаного з погіршенням фізичного стану, про що надала Довідку ДУ «Інституту травматології та ортопедії НАМН України» від 13.01.2017 року, звернулася із заявами від 30.01.2017 року та від 31.01.2017 року на імя в.о. сільського голови ОСОБА_3, з проханням скоротити її робочий день до 15 год. 30 хв. на час проходження лікування. Пропущені години зобовязалась відпрацювати за рахунок обідньої перерви та роботою над документами вдома.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав, просив суд відмовити в їх задоволенні, вважаючи факт звільнення таким, що відповідає вимогам чинного трудового законодавства. Також вказав, що рішення про звільнення позивачки по п. 2 було прийнято тільки на підставі її довідок, ними не було направлено позивачку на комісію для проходження медичного огляду. Також підтвердив той факт, що з актами позивачку було ознайомлено 31 січня 2017 року. Також не зміг надати судові укладену Трудову угоду № 7 від 24.10.2016 року.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як вбачається з положень ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Судом встановлено, що розпорядженням ОСОБА_2 сільської ради Васильківського району Київської області від 24.10.2016 року № 57 ОСОБА_1 було прийнято на посаду діловода ОСОБА_2 сільської ради згідно Трудової угоди № 7 від 24.10.2016 року (а.с. 37).

Відповідно до Актів складених ОСОБА_2 сільською радою Васильківського району Київської області вбачається, що ОСОБА_1 діловод ОСОБА_2 сільради протягом робочого дня, а саме: 10.01.2017р., 11.01.2017р., 12.01.2017р., 25.01.2017р., 26.01.2017р., 27.01.2017р. була відсутня на робочому місці без поважних причин (а.с. 38-43).

11.01.2017 року ОСОБА_1 проходила УЗДС вен та артерій нижніх кінцівок в Державно науковій установі «Науково-практичний центр профілактичної та клінічної медицини» державного управління справами президента (а.с. 61).

Відповідно до Довідки ДУ «Інституту травматології та ортопедії НАМН України» від 13.01.2017 року реєстраційний номер 106737, ОСОБА_1 зверталася за консультацією з приводу: Поперкового остеохондрозу, грижа міжхребцевого диска. (а.с. 47).

Згідно до Консультативного висновку спеціаліста від 10.01.2017 року ОСОБА_1 проходила лабораторне дослідження (а.с.58).

Відповідно до Консультативного висновку спеціаліста від 16.01.2017 року вбачається, що ОСОБА_1 проходила МРТ поперекового відділу хребта (а.с.57).

Як вбачається з проведеного Інститутом Травматології та ортопедії НАМН України обстеження на магнітно-резонансному томографі, 13.01.2017 року у ОСОБА_1 виявлено: остеохондроз ПКВХ ускладнений екструзієй L4/5, протрузіями L2/3, L3/4 та L5/S1. Вогнище тіла L5 більше даних за гемангіому Початковий деформуючий спондильоз та спондилоартроз (а.с. 59).

Згідно Довідки Комунального закладу Київської обласної ради «Обласна лікарня відновного лікування» від 23.05.2017 року вих. №226 виданої ОСОБА_1 в тому, що вона дійсно знаходиться на стаціонарному лікуванні в КЗ Київської обласної ради ««Обласна лікарня відновного лікування» з 08.05.2017 р. по даний час з діагнозом: хронічний вертеброгенний пояснично-крестцовий радикуліт з легким парезом правої стопи, стадія неповної ремісії, метаболічний поліартрит (а.с. 60)

Як вбачається із Акту про відсутність на роботі складеного 31.01.2017 року ОСОБА_2 сільрада запропонувала надати ОСОБА_1 письмове пояснення з приводу відсутності на роботі та надати документи, що підтверджують поважність відсутності. Та зазначивши при цьому, що остання відмовилась надавати будь які пояснення з цього приводу та не дала будь-яких документів, що могли б підтвердити поважність відсутності на роботі (а.с. 44)

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 була надана Заява від 30.01.2017 року вх..№ 20/02-10 в якій вона просить в звязку з проходженням амбулаторного лікування повязаного з погіршенням фізичного стану, скоротити її робочий день до 15 год. 30 хв. Пропущені години вона зобовязується відпрацювати за рахунок обідньої перерви та роботою над документи вдома (а.с. 46).

Не дочекавшись відповіді на заяву від 30.01.2017 року ОСОБА_1 31.01.2017 року знов звернулася до в.о. сільського голови ОСОБА_2 сільської ради із заявою в, якій знов просит скоротити її робочий час до 15 год 30 хв., пропущені години вона зобовязується відпрацювати за рахунок обідньої перерви та роботою над документи вдома (а.с.48).

Відповідно до ОСОБА_2 сільської ради Васильківського району Київської області, який ОСОБА_1 отримала 31.01.2017 року їй було запропоновано терміново надати пояснення відсутності на роботі в дати вказаних в Актах (а.с. 45).

Відповідно до посадової інструкції діловода сільської ради від 16 листопада 2016 року №22 встановлено повноваження та функціональні обовязки діловода сільської ради, яка виписує, реєструє, та видає довідки та інші документи громадянам села; Приймає, реєструє кореспонденцію; Відповідно до резолюцій керівника передає документи на виконання; Веде облік проходження документальних матеріалів, здійснює контроль за їх виконанням, видає необхідні довідки щодо зареєстрованих документів; Відправляє відповідну документацію адресатам; Проводить реєстрацію телефонограм, друкує документи повязані з роботою сільської ради та її виконавчого комітету; Одержує необхідні керівникові відомості, викликає за його дорученням працівників; Веде облік отриманої та відправленої кореспонденції, систематизує і зберігає документи поточного архіву; Веде роботу зі створення довідкового апарату документів; Готує і здає до архіву документальні матеріали, закінчені діловодством, складає опис справ, що надходять для зберігання до архіву; Забезпечує зберігання службової документації; Виконує інші доручення сільського голови та секретаря сільської ради (а.с.72).

Рішенням ОСОБА_2 сільської ради Васильківського району Київської області № 23 від 16 листопада 2016 року затверджено Правила внутрішнього трудового розпорядку для працівників ОСОБА_2 сільської ради, з яких вбачається відсутність підпису позивачки про ознайомлення її з цими правилами (а.с.73-78).

Наказом ОСОБА_2 сільської ради Васильківського району Київської області від 31.01.2017 року №3 ОСОБА_1 було звільнено з посади діловода ОСОБА_2 сільської ради Васильківського району Київської області на підставі п.п. 2, 4 ст. 40 КЗпП України (а.с. 50).

Відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

Як розяснено у п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП Ураїни суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв'язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі.

Таким чином, з системного аналізу вищевказаних норм трудового законодавства вбачається, що для звільнення працівника за пунктом другим статті 40 КЗпП України важливо, щоб неналежне виконання працівником трудових обовязків було наслідком саме стану здоровя, які свідчать про відсутність вини працівника у неналежному виконанні трудових обовязків i не можуть бути підставою для його звільнення за пунктом третім статті 40 КЗпП України в порядку дисциплінарного стягнення за систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Роботодавець може звільнити працівника у разі виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоровя, що перешкоджає продовженню даної роботи, лише у випадках: відсутності вакантного робочого місця, посади, на які повинен перевести роботодавець працівника відповідно до медичного висновку; за умови відмови працівника від переведення на іншу легшу роботу згідно з рекомендаціями медичного висновку відповідно до вимог статті 170 КЗпП України; якщо згідно з медичним висновком працівник визнається непрацездатним i не визначаються види робіт, які він може виконувати в силу такої його працездатності та необхідності охорони його здоровя.

В свою чергу, неможливість належного виконання трудових обов'язків за станом здоров'я повинна бути підтверджена медичним висновком. Роботодавець зобов'язаний довести невідповідність працівника посаді або роботі, що виконується на підставі фактичних даних. Доказами повинні бути недоліки, помилки в роботі, а також медичний висновок про стійке зниження працездатності працівника, або про те, що дана робота протипоказана йому за станом здоров'я, або що виконання ним трудових обов'язків є небезпечним для оточуючих.

Невідповідність займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоровя може бути підставою для звільнення за наявності повної або частково постійної, а не тимчасової, втрати працездатності. Тому тривала тимчасова непрацездатність або часта відсутність працівника на роботі в звязку з тимчасовою непрацездатністю не є підставою для застосування звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Часткова втрата працівником працездатності сама по собі не може бути підставою для звільнення за невідповідністю, якщо працівник належним чином виконує свої трудові обовязки. Навіть наявність інвалідності не може слугувати підставою для розірвання трудового договору.

У випадку встановлення роботодавцем неналежного виконання працівником своїх обовязків зумовлених станом здоровя він в установленому порядку може ініціювати проходження позачергового медичного огляду працівником.

В силу вимог ч. 2 ст. 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

В свою чергу, ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Враховуючи, що під час розгляду справи установлено, що підставою звільнення позивача з посади діловода на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України не був встановлений факт неналежного виконання ним трудових обовязків саме за станом здоровя, відповідачем не надано суду доказів того, що саме за станом здоровя позивачкою були допущені недоліки, помилки в роботі, а також у відповідача відсутній медичний висновок про стійке зниження працездатності працівника, або про те, що дана робота протипоказана позивачке за станом здоров'я, або що виконання нею трудових обов'язків є небезпечним для оточуючих, тому суд дійшов висновку про безпідставність звільнення позивача за станом здоровя, оскільки ця обставина не впливає на її можливість обіймати цю посаду.

Щодо звільнення позивачки за п. 4 ст. 40 КЗпП України, судом встановлено.

Відповідно до змісту ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

За змістом ст.ст. 148, 149 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці.

Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.

При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.

Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Відповідно до п. 24. постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розглядi позовiв про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цiєю нормою закону прогулом визнається вiдсутнiсть працiвника на роботi як протягом усього робочого дня, так i більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у звязку з помiщенням до медвитверезника, самовiльне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днiв вiдгулiв, чергової вiдпустки, залишення роботи до закiнчення строку трудового договору чи строку, який працiвник зобовязаний пропрацювати за призначенням пiсля закiнчення вищого чи середнього спецiального учбового закладу).

Невихiд працiвника на роботу в звязку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. Працівник, який відмовився вiд переведення на більш легку роботу, якої він відповідно до медичного висновку потребував за станом здоровя, не може бути звільнений за п. 3 чи п. 4 ст. 40 КЗпП. Власник або уповноважений ним орган можуть у звязку з цим розірвати трудовий договір за п. 2 ст. 40 КЗпП, якщо наявні передбачені ним умови.

Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно зясувати в чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7,8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147- 1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника.

Враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що частковий невихід на роботу позивача 10.01.2017р., 11.01.2017р., 12.01.2017р., 25.01.2017р., 26.01.2017р., 27.01.2017р. був викликаний поважними причинами, зокрема з проходженням амбулаторного лікування про, що відомо було відповідачу, доган та інших дисциплінарних стягнень до позивача не застосовувалось, то суд, дійшов висновку про відсутність у відповідача підстав для розірвання договору за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Крім того, судом враховуються, що при звільненні позивача з роботи відповідачем допущені й інші порушення вимог трудового законодавства, а саме: не було відібрано у ОСОБА_1 письмових пояснень щодо причин покидання нею робочого місця; без запропонування усіх наявних на момент попередження про майбутнє звільнення вакантних посад, а також вивільнення працівника без додержання двомісячного строку попередження, що передує звільненню.

Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 4, 5 ст. 48 КЗпП України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п.1.1. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України №58 від 29 липня 1993 року, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів. Згідно з п. 2.2. Інструкції до трудової книжки вносяться, зокрема, відомості про працівника: прізвище, ім'я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення.

За вимогами п. 2.2, п. 2.3., п. 2.4. Інструкції, до трудової книжки вносяться в тому числі: відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення. Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Згідно пунктів 4.1, 4.2 Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Відповідно до п. 4.1. Інструкції у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи на цьому підприємстві, засвідчуються підписом керівника підприємства або спеціально уповноваженою ним особою та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів.

Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника (п. 4.2. Інструкції).

Проте як вбачається із копії трудової книжки позивача, в ній відсутні будь які записи про прийняття на роботу, переведення та звільнення з роботи в порушення вимог ст.ст. 47, 48 КЗпП України та Інструкції.

Відповідно до положень статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішенні про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який рахується на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 «Про затвердження порядку обчислення заробітної плати».

Згідно із частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівників у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 встановлено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного, (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (пункт 8 постанови).

Верховним Судом України в Постанові від 14.09.2016 року у справі №6-419цс16 було сформульовано правову позицію щодо розрахунку середньої зарплати за час вимушеного прогулу.

За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку).

Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу.

А тому, згідно вищевикладених норм закону та формули обчислення середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу становить 29 238, 30 грн. (8615,00/22=391,59 (за грудень); 4307,50/21=205,11 (за січень); (391,59+205,11)/2=298,35; 298,35*98 (робочих днів з лютого по червень 2017 року)=29238,30 грн.). Однак враховуючи те, що суд при вирішенні справи не може вийти за межі позовних вимог, за розрахунком позивача сума заробітної плати за період вимушеного прогулу з 1 лютого 2017 року по 16 червня 2017 року складає 15 603,93 коп., суд вважає, що сума стягнення вказана позивачем підлягає стягненню у вказаному розмірі.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, а позивач звільнений від оплати судових витрат, то згідно зі ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судові витрати у вигляді судового збору.

Крім того, рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України підлягає допущенню до негайного виконання.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 40, 47, 48, 49-2, 139, 147, 147-1, 148, 149, 235 КЗпП України, п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України №58 від 29 липня 1993 року, ст.ст. 3, 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215, 218, 223, 294, 367 ЦПК України, суд,-

в и р и ш і в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 сільської ради про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задовольнити.

Розпорядження № 3 від 31 січня 2017 року виконуючої обовязки голови ОСОБА_2 сільської ради ОСОБА_3 про звільнення ОСОБА_1 з посади діловода ОСОБА_2 сільської ради Васильківського району Київської області на підставі п.п. 2 та 4 ст. 40 КЗпП України скасувати.

Поновити ОСОБА_1 на посаді діловода ОСОБА_2 сільської ради Васильківського району Київської області.

Стягнути з ОСОБА_2 сільської ради Васильківського району Київської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 1 лютого 2017 року по 16 червня 2017 року у розмірі 15 603 грн. 93 коп. без виключення сум відрахування на податки, збори та інші обов'язкові платежі.

Допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді діловода ОСОБА_2 сільської ради Васильківського району Київської області.

Допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 сільської ради Васильківського району Київської області на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Київської області через Васильківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Г.М. Лебідь-Гавенко