У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Писаної Т.О., Мазур Л.М., ПоповичО.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Управління капітального будівництва Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України про стягнення заборгованості за договорами позики, за касаційною скаргою ОСОБА_4, який діє через представника ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що між ним та Комітетом з технічного нагляду за будівництвом в Рівненській області та м. Рівному (далі - Комітет), який мав статус філії Управління капітального будівництва Міністерства з питань житлово-комунального господарства України, було укладено декілька договорів, згідно з якими позивач передав Комітету в безпроцентну позику суму в загальному розмірі 38 589 грн 43 коп., а саме було укладено: договір позики (поворотної фінансової допомоги) від 27 березня 2009 року № 1 на суму 17 004 грн; договір позики (поворотної фінансової допомоги) від 03 квітня 2009 року на суму 258 грн 82 коп.; договір позики (поворотної фінансової допомоги) від 08 травня 2008 року № 3 на суму 18 900 грн; договір позики (поворотної фінансової допомоги) від 01 вересня 2009 року на суму 2 100 грн; договір позики (поворотної фінансової допомоги) від 30 березня 2010 року на суму 326 грн 61 коп.

Відповідно до умов укладених договорів Комітет зобов'язувався повернути отримані кошти до 30 жовтня 2012 року, проте взятих на себе зобов'язань не виконав у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 38 589 грн 43 коп., штраф - 10 % річних згідно з п. 4.3 договору на загальну суму 11 259 грн 66 коп. та інфляційні витрати у розмірі 12 511 грн 73 коп., а всього 78 243 грн 62 коп.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з Управління капітального будівництва Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на користь ОСОБА_4 заборгованість у розмірі 78 243 грн 62 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 28 березня 2016 року змінено. Зменшено суму, що підлягає стягненню з Управління капітального будівництва Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України на користь ОСОБА_4 з 78 243 грн 62 коп. до 73 323 грн 44 коп. В решті рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, який діє через представника ОСОБА_5, просить рішення апеляційного суду скасувати, залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається (ч. 1 ст. 335 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Відповідно до п. 14.1.257 Податкового кодексу України поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення, щодо якої внаслідок врегульовування подібних за змістом правовідносин в порядку ч. 8 ст. 8 ЦПК України підлягають застосуванню (аналогія закону) вимоги норм ЦК України щодо договору позики (Глава 71, параграф 1 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК Українипозичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлено строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за договорами позики від 01 вересня 2009 року на суму 2100 грн та від 30 березня 2010 року на суму 326 грн 61 коп., апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги в цій частині не підтверджені належними та допустимими доказами у справі (ст. ст. 57, 60 ЦПК України). Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення, зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться за межами компетенції суду касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК України).

Із матеріалів справи та змісту судових рішень не вбачається, що апеляційним судом при вирішенні спору допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, які передбачені ст. ст. 338-341 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, який діє через представника ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Судді: Т.О. Писана
Л.М. Мазур
О.В. Попович