Справа № 458/98/17 Головуючий у 1 інстанції: Федитник І.Д.
Провадження № 22-ц/783/5157/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.

секретаря: Жукровської Х.І.

з участю: ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3,

представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, представника

Нижньояблунівської сільської ради - Хорта В.Д.

Представника Турківської РДА - Галича М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Турківського районного суду Львівської області від 26 червня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, третя особа орган опіки і піклування Турківської районної державної адміністрації та виконавчий комітет Нижньояблунської сільської ради Турківського району Львівської області, про визначення місця проживання малолітнього сина, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання його батька, ОСОБА_4, Львівська область, Турківський район, с. Нижня Яблунька, та стягнення аліментів на малолітнього сина, ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі встановленому згідно чинного законодавства України.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково, визначено місце проживання малолітнього сина, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_4 в с.Нижня Яблунька Турківського району Львівської області.

Вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти щомісячно на утримання сина: ОСОБА_8 - ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн. з подальшою індексацією грошової суми відповідно до закону, починаючи з 01.02.2017 року і до повноліття дитини.

Відповідно до ст.367 ч.2 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції про недбале ставлення відповідача до сім'ї, до малолітнього сина, ОСОБА_8, та ведення нею легковажного способу життя, оскільки такі є неправдивими та не відповідають дійсності, вони не підтверджені жодними доказами. Також вважає необ'єктивним висновок органу опіки та піклування Нижньояблунської сільської ради Турківського району Львівської області про те, що місцем проживання дитини слід визнати місце проживання її батька, оскільки сільський голова перебуває в дружніх стосунках з батьками позивача. Задоволення судом позову ОСОБА_4 призведе до того, що дитина буде позбавлена материнської любові та ласки, а також материнського догляду та опіки. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову слід відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення ОСОБА_2, її представника ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, представника Нижньояблунівської сільської ради Турківського району Хорта В.Д., представника Турківської державної районної адміністрації Галича М.В. щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

На підставі ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Судом першої інстанції встановлено, що з 20 вересня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Турківського районного суду Львівської області від 16 січня 2017 року (рішення набуло законної сили в апеляційному порядку не оскаржувалось).

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_8.

Суд першої інстанції також установив, що малолітній ОСОБА_8 після розірвання шлюбу та на час розгляду справи проживає з батьком (позивачем у справі) у будинку АДРЕСА_1, а відповідачка ОСОБА_2 проживає у квартирі (своїх батьків) АДРЕСА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховної Радою України.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Також Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (п. 1 ст. 18 цієї Конвенції).

Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

При цьому батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 СК України).

Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст. 153 СК України).

За змістом ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.

Згідно зі ст. 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 1 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Згідно із ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

За частинами 1 та 2 ст. 161 цього Кодексу, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Аналогічне положення міститься в ст. 10 ЦК України та ст. 8 ЦПК України.

Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції.

Згідно ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 р. № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Європейського суду як джерело права.

У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" роз'яснено, що в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду.

Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Ураховуючи практику Європейського суду з прав людини є очевидним, що вирішення питання про визначення місця проживання дитини становить втручання у сімейне життя батьків дитини та самої дитини. При цьому маючи законодавче підґрунтя в національному законодавстві (ст. 161 СК України), та переслідуючи законну мету - захист прав та свобод осіб, які беруть участь у таких справах, судам при їх розгляді слід з'ясовувати питання, чи було втручання "необхідним у демократичному суспільстві" у розумінні п. 2 ст. 8 Конвенції. При цьому, вирішуючи питання відповідності вимогам п. 2 ст. 8 Конвенції основне значення набуває, питання чи відповідає його вирішення якнайкращим інтересам дитини, які мають першочергове значення (рішення у справі "М.С. проти України", заява № 2091/13, набуло статусу остаточного 11 жовтня 2017 року).

Встановивши під час розгляду справи, що після розірвання шлюбу (причинами якого були, зокрема, легковажний спосіб життя відповідачки ОСОБА_2, та відсутність турботи про сім'ю та дитину) малолітній син сторін залишився проживати (і проживає на даний час) з батьком, забезпечення сина нормальними умовами проживання, працевлаштування позивача (отримання ним доходу), його позитивну характеристику, участь у вихованні сина турботі про нього, а також безспірно встановивши, що умови проживання відповідачки є дещо гіршими, проте остання ніде не працює, самостійного доходу не отримує, на неї складено протокол про адміністративне правопорушення передбачене ст. 184 ч. 1 КУпАП та ініційовано питання про припинення виплат їй соціальної допомоги, районний суд прийшов до вірного висновку про визначення місця проживання сина разом із батьком.

Таке обґрунтування рішення суду, на думку колегії суддів є належним та достатнім, та відповідає якнайкращим інтересам дитини.

Колегія суддів також враховує, що належним органом опіки та піклування надано висновок від 06 червня 2017 року про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком, який підставно взято місцевим судом до уваги. При цьому колегія суддів не вбачає підстав для застосування в даному випадку положень ч. 6 ст. 19 СК України, оскільки обставини щодо його необ'єктивності не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом не було враховано принципу 6 Декларації прав дитини, такі колегією суддів відхиляються, як необґрунтовані з огляду на таке.

В розумінні ст. 9 Конституції України, ст.ст. 2, 8 ЦПК України Декларація прав дитини не є міжнародним договором, а відтак не є частиною національного законодавства, яке слід застосувати національним судам під час вирішення спорів стосовно дітей.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

При цьому під забороною розлучення дитини з своєю матір'ю в контексті Декларація прав дитини слід розуміти не обов'язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі матері прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Саме до такого розуміння вказаних норм зводяться висновки викладені Верховним Судом України в постанові від 12 липня 2017 року (справа № 6-564цс17), які в силу приписів ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими та враховуються апеляційним судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить жодних доводів щодо вирішення судом позовних вимог про стягнення з неї аліментів у твердій грошовій сумі.

Однак колегія суддів вважає за необхідне вказати на таке.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

За приписами зазначених правових норм на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на утримання дитини (забезпечення умов життя) також мають бути однаковими.

Частинами 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

При цьому СК України передбачає підстави для визначення розміру аліментів, але не пов'язує їх виключно зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). З огляду на відсутність імперативної заборони розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та які посилається позивач. При цьому право застосування норми права належить виключно суду.

За правовою природою аліментні зобов'язання - це періодичні платежі, які платник аліментів зобов'язаний сплачувати щомісячно, з метою утримання дитини.

У разі визначення аліментів у частці від заробітку (доходу) одного з батьків (ч. 1 ст. 183 СК України), чіткої фіксації "аліментної частки" від заробітку батьків дитини законодавством не встановлено.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

При цьому розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України, а саме не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Аналогічні роз'яснення містяться в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів".

На думку колегії суддів, аліменти це платіж, спрямований саме на утримання дитини, який повинен бути достатнім для цього, разом з тим, він повинен бути спів розмірним з урахуванням мети аліментного зобов'язання, яке є в обох із батьків і має бути рівним, та покликаний захистити інтереси дитини в коштах у розмірі необхідному для її життєдіяльності, збереження достойного рівня життя, який мала дитина до виникнення спору про стягнення аліментів, і який необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.

На думку колегії суддів, вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів, та задовольняючи їх частково, районний суд належним чином обґрунтував свої висновки у цій частині, та прийшов до вірного висновку про необхідність стягнення аліментів саме у твердій грошовій сумі і вірно, врахувавши положення сімейного законодавства, а також норми Закону України "Про прожитковий мінімум", визначив їх розмір на рівні 800 грн. з подальшою індексаціє, що узгоджується з положеннями ст. 184 СК України.

Враховуючи відсутність підстав для скасування оскарженого рішення в частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання дитини, колегія суддів не вбачає підстав для скасування і в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про те, що оскаржуване рішення слід залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Турківського районного суду Львівської області від 26 червня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.