Номер провадження: 22-ц/785/4810/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Кравця Ю.І.,

суддів: Журавльова О.Г., Комлевої О.С.,

з участю секретаря судового засідання - Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 на ухвалу Малиновського районного суду м.Одеси від 03.11.2016 року по цивільній справі за поданням Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Одеській області про тимчасове накладання заборони на виїзд боржника ОСОБА_2 за межи території України,

встановила :

24.10.2016 року старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Одеській області ОСОБА_4 звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2, мотивуючи його тим, що на примусовому виконанні Відділу перебуває зведене виконавче провадження з примусового виконання виконавчих листів №522/20249/14, виданих 27.05.2015 року Приморським районним судом м. Одеси, про стягнення солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 заборгованості за договорами позики у розмірі 1374481,00 грн., та на час звернення з поданням вимоги виконавчого документу боржником добровільно не виконані.

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 03.11.2016 року подання задоволено та заборонено ОСОБА_2 виїзд за межі території України до повного погашення заборгованості за виконавчими листами №522/20249/14 від 27.05.2015 року.

Не погоджуючись з ухвалою суду, представник ОСОБА_2 ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просив ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні подання.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 обґрунтовує тим, що державним виконавцем не доведено, а судом не обґрунтовано з посиланням на дослідженні докази у справі факту ухиленні боржника від виконання своїх боргових зобовязань та в оскаржуваній ухвалі відсутня будь-яка аргументація про необхідність застосування вказаного обмеження та оцінку доказів, поданих державним виконавцем.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Оцінуючи доводи апеляційної скарги з врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідним зазначити наступне.

Згідно п.3 ч.1 ст. 210 ЦПК України ухвала суду, що постановляється як окремий документ, складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів, з яких суд дійшов висновків, і закону, яким керувався суд, постановляючи ухвалу

Задовольняючи подання відділу державної виконавчої служби про встановлення тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України до виконання зобовязань, суд першої інстанції не навів жодного аргументу, обмежившись лише цитуванням ст. 377-1 ЦПК України та ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадяни України».

Відповідно до ст. 377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника фізичної особи або керівника боржника юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцем знаходження органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду за кордон і вїзду в Україну громадян України», громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, в разі якщо він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобовязань.

За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язань за рішенням.

Виходячи з сенсу словосполучення «ухилення від виконання зобовязань, покладених судовим рішенням, рішенням іншого органу (посадової особи)», вжите законодавцем у п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону № 3857-XII та у п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV, означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні нею зазначених обовязків. У звязку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Особа, яка має невиконані зобов'язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки це не буде доведено. Відповідно до положення ч. 2 ст. 10 ЦПК України наявність умислу та обставини, які є предметом посилання субєкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню. Зокрема, задоволення такого подання можливе лише за умови доведення факту ухилення боржника від виконання зобовязання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного зясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить зясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Ухилення боржника від виконання своїх зобовязань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене обєктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, субєктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобовязання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобовязання заходів визначається судом. Саме невиконання боржником самостійно зобовязань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обовязків.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути обєктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, передбачених пунктами 1-9 частини першої цієї статті, зокрема, у випадках, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобовязання - до виконання зобовязань або розвязання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобовязань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, або він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобовязань.

Стаття 377-1 ЦПК України, в порядку якої звернувся державний виконавець, регламентує процедуру введення судом тимчасового обмеження у виїзді за кордон при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб). Вказана можливість є виключним засобом реагування на факт ухилення боржника від виконання рішення суду, оскільки відповідно до ст. 16 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права від 16.12.1966 року, кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Це право не може бути обєктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоровя чи моральності населення або прав та свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті. Відповідно до ст.2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом № 11, які у відповідності до ст.9 Конституції України, Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основних свобод від 04.11.1950 року» від 17.07.1997 року, є частиною національного законодавства України, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Оскільки, відповідно до ч. 2 ст. 377-1 зазначеного вище Кодексу, згадане подання розглядається судом негайно, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб, за участю державного виконавця, то саме на останнього покладається тягар доказування факту ухилення боржника від виконання судового рішення.

Однак, будь-яких доказів ухилення ОСОБА_2 державний виконавець не надав та суд їх не встановив.

Крім того, з подання вбачається, що виконавче провадження було зупинено, тобто було неможливо здійснити виконання рішення суду.

Також згідно подання ОСОБА_2 частково виконала зобовязання.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання зобовязань, покладених на неї рішенням суду, а тому відсутні підстави для задоволення подання Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Одеській області питання про тимчасове обмеження виїзду за межі України ОСОБА_2

Разом з тим колегія суддів роз'яснює Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Одеській області його право звернення до суду з аналогічними поданням у разі наявності обставин, передбачених законодавством.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 312, 315, 319, 377-1 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Малиновського районного суду м.Одеси від 03.11.2016 року скасувати та постановити нову.

У задоволені подання Відділу примусового виконання рішень Головного територіального управління юстиції в Одеській області про тимчасове накладання заборони на виїзд боржника ОСОБА_2 за межи території України відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

ОСОБА_8