Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/6093/16-ц Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 53 Доповідач Павицька Т. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

секретаря Ковальської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі Житомирської міської виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та особи, яка приєдналась до апеляційної скарги - ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 10 квітня 2017 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову вказувала, що вона з 09.09.2014 року працювала на посаді директора Житомирської міської виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. 21.06.2016 року її звільнили з роботи згідно наказу № 22-к від 21.06.2016 року, у звязку з одноразовим грубим порушенням, відповідно до п.1 ст.41 КЗпП України. Вважає звільнення незаконним, а тому просила визнати незаконним та скасувати наказ виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 22-к від 21.06.2016 року про звільнення ОСОБА_1; поновити її на посаді директора Житомирської міської виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 21.06.2016 року; виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, розрахований у відповідності до вимог чинного законодавства; стягнути з виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на її користь суму моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 10 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнати незаконним та скасувати наказ виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 22-к від 21.06.2016 року про звільнення ОСОБА_1 Поновлено ОСОБА_1 на посаді директора Житомирської міської виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 21.06.2016 року. Стягнуто з Житомирської міської виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.06.2016 року по день винесення судом рішення 10.04.2017 року в сумі 110 894 грн. 16 коп. Стягнуто з Житомирської міської виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_1 1 000 грн. моральної шкоди. Стягнуто з Житомирської міської виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в дохід держави 1 670 грн. 14 коп. судового збору.

Додатковим рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 20 квітня 2017 року допущено негайне виконання рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 10 квітня 2017 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді директора Житомирської міської виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 21.06.2016 року.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 20 квітня 2017 року у резолютивній частині рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 10 квітня 2017 року виправлено описку допущену у зазначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що стягнуто з Житомирської міської виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на користь ОСОБА_1, замість «110 894 грн. 16 коп.», вказано «110 367 грн. 60 коп.».

В апеляційній скарзі Житомирське обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі Житомирської міської виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та особа, яка приєдналась до апеляційної скарги - ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 з 09.09.2014 року працювала на посаді директора Житомирської міської виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Наказом виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 22-к від 21.06.2016 року ОСОБА_4 була звільнено із займаної посади на підставі п.1 ст.41 КЗпП України.

Отже, у наказі про звільнення не вказано, за яке одноразове грубе порушення трудових обов'язків ОСОБА_3 звільнена з роботи.

Встановлено та не заперечувалося представниками відповідача, що одноразовим грубим порушенням трудової дисципліни стало не допущення позивачем комісії 15 червня 2016 року до проведення службової перевірки у Житомирській міській виконавчій дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності фактів припинення фінансування страхувальників м. Житомира та Житомирського району.

Наказом виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності № 20 від 14.06.2016 року доручено провести 15 червня 2016 року службову перевірку у Житомирській міській виконавчій дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності фактів припинення фінансування страхувальників м. Житомира та Житомирського району.

Згідно доповідної записки ОСОБА_5 від 15 червня 2016 року, комісія у складі службових осіб до перевірки діяльності підприємства допущена не була, про що складено відповідний акт.

Відповідно до акту від 15.06.2016 року, за підписом в.о. заступника директора виконавчої дирекції ОСОБА_5, в.о. головного спеціаліста контрольно-ревізійного відділу ОСОБА_6, в.о. головного спеціаліста юридичного відділу ОСОБА_7 - «15.06.2016 року з 14 год. 00 хв. до 17 год. 30 хв. вхідні двері до службового приміщення Житомирської міської виконавчої дирекції Житомирської обласної виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, яке розташоване за адресою: м. Житомир, площа Перемоги, 8, зачинені з середини, на вимоги членів комісії допустити їх у приміщення для проведення перевірки, ніхто не реагував. Директор Житомирської МВД ОСОБА_3 спілкуватись з представниками ЖОВ ФСС з ТВП категорично відмовилась».

Під час розгляду справи в суді першої інстанції та апеляційній інстанції ОСОБА_3 пояснила, що двері в приміщення Житомирської міської виконавчої дирекції Житомирської обласної виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності 15.06.2016 року вона не закривала та команди закрити їх нікому не давала.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу).

Вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд повинен виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, та істотності наслідків порушення трудових обов'язків. При цьому суд повинен установити не тільки факт невиконання працівником обов'язку, який входить до кола його трудових обов'язків, а й можливість виконання ним зазначеного обов'язку за встановлених судом фактичних обставин справи, тобто встановити вину працівника та наявність причинного зв'язку між невиконанням працівником трудових обов'язків і негативними наслідками, які настали внаслідок такого порушення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України№ 6-33цс14 від 21 травня 2014 року.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено у відповідності до вимог ст.212 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивачем не доведено факту одноразового грубого порушення ОСОБА_3 трудових обов'язків, не встановлено її вини у такому порушенні, що є однією з умов застосування п. 1 ч. 1 ст.41 КЗпП України.

Крім того, не було встановлено й негативних наслідків порушення трудових обов'язків (тобто виду й розміру заподіяної у зв'язку з цим шкоди).

З урахуванням викладеного, висновок суду першої інстанції про незаконність наказу про звільнення ОСОБА_3 узгоджується із вимогами закону.

Правильним є рішення суду в частині часткового задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди з огляду на таке.

Стаття 237 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із 237 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.

Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, затримки виконання рішення про поновлення на роботі, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 1 000 грн., оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало у незаконному звільненні, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв'язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд врахував характер порушення прав позивача, тяжкість і істотність вимушених змін у житті після незаконного звільнення та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав.

Водночас, ухвалюючи рішення про поновлення позивача на роботі, суд першої інстанції не правильно визначив розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За змістом ст. 235 КЗпП Українив разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 ( далі Порядок).

Під час його проведення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні з використанням даних про середній заробіток позивача виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата( п.2 розділ II Порядку).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід використовувати виплати за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата.

Між тим, при нарахуванні загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції використав заробітну плату за травень та червень 2016 року, тобто місяць в якому позивачка була звільнена з роботи, що суперечить змісту зазначених вище норм права та практиці їх застосування.

Кількість робочих днів за період з 21.06.2017 року (день звільнення) по 10.04.2017 року (день ухвалення судового рішення) відповідно до листа Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» та листа Міністерства соціальної політики України від 05.08.2017 року №11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» становить 216 днів.

Між тим, встановлено та не заперечувалося ОСОБА_3, що їй виплачена заробітна плата за період з 21.06. по 30.06.2016 року. У зв'язку з цим кількість робочих днів становить 209 днів.

При визначенні суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів виходить з наступного розрахунку: 209 х 363,85 (де 209 - кількість робочих днів за період вимушеного прогулу), а 365, 85 грн. - середньоденний заробіток, виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували її звільненню (квітень 2017 року 6368,89 грн., 21 роб.дн. + травень 2017 року 8185, 05 грн., 19 роб. дн. = 14553,94 грн. : 40 дн. = 363,85 грн.

Таким чином, до виплати ОСОБА_1 підлягає 76044,65 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, за період з 01.07.2016 року по 10.04.2017 року, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні із зменшенням розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу стягнуто з відповідача на користь позивача з 110 894,16 грн. до 76 044,65 грн.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України підлягає зменшенню судовий збір з 1670 грн. 14 коп до 1321 грн. 65 коп.

В решті судове рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності в особі Житомирської міської виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності та особи, яка приєдналась до апеляційної скарги - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 10 квітня 2017 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та судового збору змінити, зменшивши розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 110 894 грн. 16 коп. до 76 044 грн. 65 коп., судового збору з 1670 грн. 14 коп. до 1321 грн. 65 коп.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді