Справа № 564/561/17
Костопільський районний суд Рівненської області в складі:
головуючий суддя Левчук В.В.
секретар судового засідання Здибель І.О.
позивача - не з'явився
відповідача - не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Костопільського районного суду Рівненської області цивільну справу №564/561/17 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" про захист прав споживачів та стягнення коштів
Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Костопільського районного суду Рівненської області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" про захист прав споживачів та стягнення коштів.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13.01.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено угоду, предметом якої, згідно ст.1, є надання учаснику послуг системи АвтоТак, спрямованих на придбання автомобіля, визначеного в додатку №1 до вказаної угоди, за ціною 188800 грн. За період з січня 2012 року по травень 2013 року включно, на виконання угоди за надані послуги із придбання автомобіля, позивачем було сплачено на користь відповідача 146760,49 грн. 11 листопада 2014 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про розірвання угоди №375049 від 13.01.2012 року на яку отримав відповідь від 22.12.2014 року, що ТОВ "Авто Просто" розірвало угоду з 16.08.2013 року в зв'язку із невиконанням позивачем умов угоди та додатків до неї. На час звернення до суду з позовом, суми чистих внесків не повернено, строк повернення коштів не зазначено. Позивач вважає, що відповідачем порушуються його права як споживача послуг Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Просто", оскільки не здійснюється повернення вкладених до системи "Авто Так" коштів у зв'язку із розірванням угоди, а саме внесені чисті внески. Також, позивач просить суд стягнути інфляційні втрати та три проценти річних за весь час прострочення.
Сторони в судове засідання не з'явились. Відповідач про причини неявки суду не повідомив. Сторін було належним чином повідомлено про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, а також відомостями сервісу відстеження місцезнаходження та стану реєстрованого поштового відправлення на офіційному сайті Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта".
Позивачем подано суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечує проти заочного розгляду справи.
Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши докази належного повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду справи, суд, дотримуючись вимог ст.224 ЦПК України, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та постановлення заочного рішення у справі.
Суд, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши наявні у матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково.
Так, судом встановлено, що 13 січня 2012 року між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" укладено угоду №375049 (далі Угода) /а.с.10/, а також додаток №1 та додаток №2 до угоди №375049 /а.с.11-17/.
Згідно статті 1 Угоди, предметом цієї угоди є надання учаснику послуг системи ОСОБА_2, спрямованих на придбання Автомобіля. Угода укладається шляхом підписання сторонами Угоди, Додатку №1 та Додатку №2, які є невід'ємними частинами Угоди.
Згідно статті 2 Угоди, ОСОБА_3 є товариством, що надає послуги, предметом яких є придбання автомобілів Учасниками через систему придбання у групах ОСОБА_2. ОСОБА_3 гарантує надання учаснику права на отримання автомобіля за умови виконання учасником всіх зобов'язань, передбачених Угодою.
Зокрема, відповідач зобов'язався сформувати групу учасників, забезпечити її організацію та діяльність у системі адміністрування, присвоїти учаснику порядковий номер у групі, організувати та проводити заходи по розподілу коштів, здійснити оплату товару на користь учасника, надавати інші послуги та вчиняти інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені Угодою та додатками до неї.
Згідно додатку №1 до Угоди, сторони домовились, що вартість автомобіля марки "КІА", моделі "Carens", становить 188800 грн. Цим же додатком сторони погодили графік внесків та їх розмір.
Відповідно до додатку №1 позивач сплатив винагороду за послуги пов'язані зі вступом до системи 6796,80 гривень, щомісячний цілий чистий внесок (частина вартості автомобіля, за рахунок якого здійснюється його придбання) - 0,8333%, щомісячний внесок в оплату послуг - 0,5 %, щомісячний внесок в оплату страхового платежу - 0,065%, плата за послуги, пов'язані з видачею Автомобіля за системою у %+ПДВ - 3,00.
На виконання умов Угоди позивачем за період з 13.01.2012 року по 15.05.2013 року сплачено 146760,49 грн., що становить 77,73% вартості автомобіля та підтверджується квитанціями /а.с.4-9/.
Як вбачається з позовної заяви та підтверджено відповідачем у своїх запереченнях на позов, 11 листопада 2014 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ "Авто Просто" з письмовою заявою про розірвання Угоди №375049 від 13.01.2012 року на яку отримав відповідь від 22 грудня 2014 року, що у зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 умов статті 5 Угоди та статті 2, пункту 2.3 Додатка №2 Угоди, у відповідності положень статті 14, пункту 14.4 "Правил функціонування системи придбання в групах ОСОБА_2", ТОВ "Авто Просто" розірвало Угоду з 16 серпня 2013 року.
Згідно довідки ТОВ "Авто Просто" б/н від 14.04.2017 року група Учасників ОСОБА_4 Так №1163, сформована 03 лютого 2012 року у кількості 240 осіб. Станом на 14.04.2017 року розірвано 73 Угоди включених до групи №1163. Угоду №375049 укладену між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" було розірвано в липні 2014 року. До того, як повернути Чисті внески пану ОСОБА_1, ТОВ "Авто Просто" зобов'язане повернути кошти ще 34-м учасникам системи ОСОБА_2, з якими розірвано Угоду раніше ніж з ОСОБА_1 /а.с.50/.
Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
За змістом ч.1, 2, 3, 6 ст. 19 ЗУ "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.
Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує.
Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Забороняються як такі, що вводять в оману: 1) пропонування для реалізації продукції за визначеною ціною, якщо існують підстави вважати, що продавець або виконавець не зможе надати таку продукцію за такою ціною або у таких обсягах, що можна передбачити з огляду на пропоновану ціну та характеристики продукції; 2) пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої; 3) відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару; 4) недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості товарів або з метою спонукання споживачів до прийняття швидкого рішення позбавлення їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення; 5) пропонування до вільної реалізації продукції, яка вилучена з обігу або щодо обігу якої існують обмеження; 6) недостовірне твердження, що існуватиме загроза особистій безпеці споживача або його сім'ї, якщо він не придбає чи не замовить продукцію; 7) утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції; 8) використання повідомлення про розпродаж у зв'язку із припиненням суб'єкта господарювання, його структурного підрозділу або припинення відповідного виду господарської діяльності, тоді як це не відповідає дійсності. Перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним.
Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
У преамбулі Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Закон України "Про захист прав споживачів" також визначає передбачені ним терміни, зокрема пункт 14) нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції; Пункт 17) послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; Пункт 22) споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника;
Отже, за змістом зазначених загальних норм Закон України "Про захист прав споживачів" у цілому направлений на захист прав споживачів та реалізацію цього права.
Як було зазначено вище, відповідно до статей 1 та 2 Угоди від 13 січня 2012 року зазначено, що предметом цієї угоди є надання учаснику послуг системи ОСОБА_2, спрямованих на придбання автомобіля. Також виділено у тексті статті речення, що ТОВ "Авто Просто" гарантує надання учаснику права на отримання автомобіля за умови виконання учасником всіх зобов'язань, передбачених Угодою.
Однак вже в інших статтях, зокрема, статті 4 Угоди зазначено, що позивач як учасник має право вибору моделі або марки автомобіля згідно з можливостями постачальника, право розірвати угоду до моменту отримання автомобіля. У статті 3 Угоди серед обов'язків Товариства передбачено здійснення оплати автомобіля виробнику, імпортеру чи дистриб'ютору за рахунок коштів, сплачених учасниками системи на умовах Угоди, та обов'язок формування фонду для повернення коштів.
Виходячи із аналізу положень Угоди та додатків до неї, однією частиною угоди Товариство гарантує надання учаснику права на отримання автомобіля за умови виконання особисто ним зобов'язань, а з іншої сторони оплата автомобіля здійснюється з сплачених коштів усіма учасниками системи, тобто право на отримання автомобіля у позивача виникає не тільки у разі сплати передбаченої додатком №1 суми, а у разі сплати іншими учасниками системи. Тобто право позивача на отримання автомобіля ставиться у залежність від дій інших учасників ОСОБА_4.
Враховуючи викладене, суд дійшов переконливого висновку, що таке формулювання з однієї сторони обов'язку надати учаснику угоди лише право отримати автомобіль, а з іншої сторони залежність цього права від поведінки інших учасників системи (групи) порушує права позивача як споживача та його впевненість у виконанні угоди і введення його в оману про можливість отримання автомобіля. Таке формування умов угоди відповідачем не відповідає торговим та іншим чесним звичаям, з наданням явних переваг умовам відповідача, а позивач навіть через тривалий час не може розраховувати на досягнення обіцяної на перший погляд мети - отримання автомобіля.
Також в угоді чи додатках до неї жодним чином не відображено строки отримання автомобіля, навіть при сплаті передбаченої вартості, у разі коли інші учасники системи свої зобов'язання можуть не виконати. Строк набуття права учасника системи на отримання автомобіля не встановлено договором, додатковими угодами, а наголошено тільки на обов'язки учасників системи.
У зазначеній Угоді, зокрема, статті 5 передбачено навіть, що позивач як споживач повинен сплатити не тільки визначені суми, які включають вартість автомобіля, усі послуги Товариства, а і плату, пов'язану з видачею автомобіля за системою при наданні такого права. Тобто угодою встановлено такі види оплат, які в кожному пункті ускладнюють право споживача на отримання товару, не дивлячись на те, що Товариство гарантує надання учаснику права на отримання автомобілів.
Таким чином суд дійшов переконливого висновку, що зазначеними діями Товариства, позивача було введено в оману, дії відповідача при укладенні угоди могли спонукати його дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, позивач як споживач не міг передбачити загрозу порушення своїх прав у спосіб встановлений Товариством, йому запропоновано для реалізації автомобіль за ціною, за якою відповідач не може надати автомобіль, що є нечесною підприємницькою практикою відповідача.
Оскільки позивач сплачував кошти не за сам товар, а за можливість одержання права на його купівлю, а відповідач без залучення власних коштів формував групи клієнтів, за рахунок коштів яких і здійснювалася передача права на купівлю товару одному із учасників групи, що є компенсацією за рахунок коштів інших учасників групи, залучених до умов діяльності програми "Авто Так", тому така діяльність є такою, що вводить споживача в оману, а договір має ознаки нікчемності.
Так, відповідно до ч.6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
Відповідно до ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ч.4,5 ст.216 Цивільного кодексу України правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За наведених підстав, Угода з використанням такої нечесної підприємницької практики стосовно позивача, ОСОБА_1, являє собою нікчемний правочин.
Отже, відповідно до частин 4,5 ст.216 ЦКУ України підлягають застосуванню наслідки недійсності правочину, тобто на користь позивача підлягають поверненню усі сплачені за угодою внески.
За вказаних обставин, у задоволенні позовних вимог в частині стягнення інфляційних та трьох процентів річних належить відмовити.
Згідно приписів ч.3 ст.22 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.
Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.
Згідно приписів пп 1. п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про необхідність стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" в дохід держави 1467,49 грн. судового збору за подання позовної заяви.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 57, 62, 88, 118, 119, 212, 224-226 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Просто" про захист прав споживачів та стягнення коштів - задоволити частково.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте Костопільським районний судом за письмовою заявою відповідача шляхом подачі заяви про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.
Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду Рівненської області через Костопільський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СуддяОСОБА_5