У Х В А Л А

30 травня 2017 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у цивільних справах

Верховного Суду України в складі:

Сімоненко В.М., Лященко Н.П., Охрімчук Л.І.,

розглянувши заяву ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 березня 2017 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2016 року та рішення Оболонського районного суду м. Києва від 3 червня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, треті особи: приватне акціонерне товариства «Київміськбуд -1», товариство з обмеженою відповідальністю «КМБ КОРП СОЛЮШИНЗ», прокуратура Оболонського району м. Києва, Державна податкова інспекція в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби України в м. Києві, про стягнення грошової компенсації,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 3 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення судів попередніх інстанцій залишено без змін.

У квітні 2017 року до Верховного Суду України надійшла заява ОСОБА_4, яка подана представником ОСОБА_5 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 15 березня 2017 року, ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13 липня 2016 року та рішення Оболонського районного суду м. Києва від 3 червня 2016 року з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 1 статті 355 ЦПК України, - неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме статей 57, 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

На обгрунтування зазначених підстав подання заяви про перегляд судового рішення суду касаційної інстанції заявниця посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 квітня 2015 року, від 14 грудня 2016 року, від 18 травня 2016 року, ухвали Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року та від 7 липня 2015 року й постанову Верховного Суду України від 3 червня 2015 року (справа № 6-38 цс 15), в яких, на її думку, зазначені норми права застосовані по-іншому.

Перевіривши наведені в заяві доводи, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України вважає, що у допуску справи до провадження слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до статті 353 ЦПК України Верховний Суд України переглядає судові рішення у цивільних справах виключно з підстав і в порядку, встановлених цим Кодексом.

За положеннями пунктів 1, 4 частини першої статті 355 ЦПК України підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах та невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі, де тотожними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин.

У судовому рішенні, про перегляд якого подано заяву, суд касаційної інстанції залишаючи без змін рішення судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення грошової компенсації вартості цінних паперів виходив з того, що спірні цінні папери були відчуженні відповідачем під час перебування з позивачкою у шлюбі і грошові кошти від їх продажу надійшли до сім'ї, оскільки режиму окремого проживання між сторонами не встановлено, а отже відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації за спірні цінні папери.

У наданих для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року, від 18 травня 2016 року та від 8 квітня 2015 року, суд касаційної інстанції вирішував спір щодо визначення правового статусу майна як спільної сумісної власності подружжя, що перебуває у їх власності, здійснення поділу цього майна та стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні відповідно до положень статей 57, 60 СК України.

Отже, в судових рішеннях, наданих заявницею для порівняння, та в судових рішеннях про перегляд яких подано заяву, встановлені різні фактичні обставини справи та інший зміст позовних вимог, що не є неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Надані для порівняння ухвали Верховного Суду України від 7 липня 2015 року та від 12 жовтня 2016 року, якими відмовлено у допуску справи до провадження в зв'язку із необґрунтованістю поданих заяв не можуть слугувати прикладами невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки зазначені ухвали не є постановами, прийнятими за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень, у яких містяться висновки щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 3 червня 2015 року (справа № 6-38 цс 15), Верховний суд України дійшов правового висновку про те, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи статтю 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства.

Отже, порівняння наданої постанови Верховного Суду України від 3 червня 2015 року зі змістом судових рішень, про перегляд яких подано заяву не дає підстав для висновку про те, що судове рішення суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у постанові висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

За викладених обставин вважати заяву ОСОБА_4 обгрунтованою немає підстав.

Відповідно до статті 360 ЦПК України Верховний Суд України відмовляє в допуску справи до провадження, якщо подана заява є необґрунтованою.

Керуючись статтями 353, 355, 356, 360 ЦПК України, колегія суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України

ухвалила:

У допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, треті особи: приватне акціонерне товариства «Київміськбуд-1», товариство з обмеженою відповідальністю «КМБ КОРП СОЛЮШИНЗ», прокуратура Оболонського району м. Києва, Державна податкова інспекція в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби України в м. Києві, про стягнення грошової компенсації відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: В.М. Сімоненко

Н.П. Лященко

Л.І. Охрімчук