Справа № 464/4019/16-ц
пр.№ 2/464/294/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.05.2017 року

Сихівський районний суд м. Львова

у складі: головуючого судді Теслюка Д.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Горбач О.І.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2, в якому просить стягнути із відповідача на його користь заборгованість у розмірі 11 200 доларів США та 3 % річних у розмірі 1 004,31 доларів США.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що у квітні 2013 року відповідач отримав від нього 11 200 доларів США позики і зобовязався їх повернути до 03 травня 2013 року, про що склав власноручно розписку. Взяті на себе зобовязання відповідач не виконав та не повернув вказану суму у строк, що передбачений домовленістю та письмовою розпискою, на неодноразові вимоги про повернення боргу, реагувань з боку відповідача не було. Враховуючи те, що умови договору позики не виконано, кошти на даний час не повернуто, відтак, заборгованість за вказаним договором становить 12 204, 31 доларів США, з яких: 11 200 доларів США сума позики, 1 004,31 доларів США 3 % річних за порушення грошового зобовязання.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав, що наведені в позовній заяві та письмових поясненнях. Додатково вказав, що позивачу було відомо про те, що відповідач займається купівлею-продажем мобільних телефонів марки «Iphone» та у зв'язку з тим, що власних коштів у значних сумах для купівлі телефонів останній не мав, ОСОБА_5 неодноразово позичав йому кошти в невеликих розмірах, які він вчасно повертав. У звязку з наведеним та оскільки позивач перебував з відповідачем у приятельських відносинах, 21 квітня 2013 року позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 11 200 доларів США, про що свідчить відповідна розписка. Вважає покликання сторони відповідача на написання ОСОБА_2 вищевказаної розписки під впливом фізичного та психічного примусу необґрунтованими, оскільки жодних належних доказів наведеного в ході розгляду справи не надано. Окрім цього, із позовною заявою про визнання вказаного правочину недійсним відповідач з квітня 2013 року до суду не звертався, так само і не звертався із заявою до правоохоронних органів про застосування позивачем до відповідача примусу до написання спірної розписки. Просить позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та представники відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог, просили відмовити в задоволенні позову з підстав, що викладені у письмових запереченнях та поясненнях. Представники відповідача додатково пояснили, що позивач змусив написати відповідача розписку про отримання ним позики у розмірі 11 200 доларів США, проте таких коштів останній не отримував. Зазначили, що наявна в матеріалах справи розписка була написана відповідачем під фізичним та психологічним тиском, остання не містить істотних умов договору позики та обовязку повернення відповідачем позивачу грошових коштів. Окрім цього, вказують на те, що у розписці відсутні паспортні дані та підпис ОСОБА_5, а також дата її складання та дані свідків, які б могли підтвердити написання розписки, вказане в сукупності свідчить про відсутність будь-яких зобовязань між сторонами. Також зазначили, що даний правочин суперечить положенням п. 6.2 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України та ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», згідно з якою офіційною грошовою одиницею є гривня. Просять суд у задоволенні позову відмовити за безпідставністю.

Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності та з'ясувавши її дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до письмової розписки позикодавець ОСОБА_5 передав позичальнику ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 11 200 доларів США, які останній зобовязався повернути до 03 травня 2013 року (а.с.6).

У відповідності до ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до положень ст.ст.526, 530 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк, а за умовами ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобовязання.

За умовами ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позичальником ОСОБА_5 умови договору виконані та надано позичальнику ОСОБА_2 кошти в сумі 11 200 доларів США, в свою чергу, відповідач ОСОБА_2 не виконав зобовязань за договором позики та не повернув у встановлений строк кошти, а відтак суд приходить до висновку про підставність вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за договором позики.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 02 вересня 2015 року у справі № 6-369цс15, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.

Згідно із наданим представником позивача розрахунком, 3% річних від суми боргу за період з 04 травня 2013 року по 29 квітня 2016 року становить 1004,31 доларів США. Даний розрахунок ні відповідачем, ні його представниками не заперечено та не спростовано, а відтак такий приймається судом до уваги (а.с.3).

Суд не бере до уваги покликання представників відповідача про те, що представлена суду розписка не містить істотних умов договору позики, що суперечить ст. 638 ЦК України, виходячи з наступного.

Статтею 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та двосторонніми чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що для укладення договору позики необхідно досягнення згоди між сторонами з цього приводу, в тому числі досягнення згоди з усіх істотних умов договору, зокрема щодо розміру позики, її строку (без зазначення строку), а також щодо обов'язку повернути позичені кошти. Належними доказами, які підтверджують укладення договору позики, згідно вказаних норм, є або договір позики, або розписка. З наданої суду розписки вбачається, що предметом такої були саме кошти, які ОСОБА_2 зобовязався повернути позивачу ОСОБА_5 у визначений термін до 03.05.2013 р.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Згідно з вимогами ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи визнається судом недійсним

Так, відповідач ОСОБА_2 та його представники, визнаючи факт написання ним спірної розписки, належними та допустимими доказами не довели написання такої під впливом психологічного чи фізичного тиску, що є його обовязком відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України.

За клопотанням представників відповідача ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 08 лютого 2017 р. призначено по справі судову почеркознавчу експертизу, однак така не була проведена у зв'язку з неоплатою ОСОБА_2 вартості експертизи.

Окрім того, суд критично оцінює твердження представника відповідача про те, що фактично відповідачем не були отримані кошти в сумі 11 200 доларів США, оскільки як вбачається із правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Не заслуговують на увагу покликання представників відповідача про те, що даний правочин суперечить положенням п. 6.2 Правил використання готівкової іноземної валюти на території України та ст. 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», оскільки зобовязання виражене у іноземній валюті доларах США, виходячи з наступного.

Так, статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно із ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій Україні, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.3 ст.533 ЦК України).

Згідно із ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628, ст.629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вище зазначалось, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ст. 638 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін, має бути досягнута згода.

Посилання представників відповідача на те, що укладання договору позики між позивачем та відповідачем порушує вимоги Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», Постанови Правління НБУ України №200 «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України та внесення змін до деяких нормативно-правових актів НБУ», і тому такий договір є недійсним, що, на думку представників виключає задоволення позову, є безпідставними, оскільки вказані нормативні акти не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Відповідно до ч.2 ст.4 ЦК України основним актом цивільного законодавства є Цивільний Кодекс України, при цьому глава 71 даного Кодексу, що регулює відносини позик, не встановлює жодних обмежень щодо укладання договору позики в іноземній валюті. А статтею ст.524 ЦК України встановлено, що зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, але сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Наведені вище норми чинного законодавства дають підставу для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і його виконання, є національна валюта України гривня.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно із ст.ст. 10, 57, 59, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Представниками відповідача не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б спростували факт укладення між сторонами договору позики, дійсність його умов та передачі коштів чи вчинення правочину під фізичним та психологічним тиском, а тому суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за договором позики, що був укладений у квітні 2013 року, слід задовольнити та стягнути з відповідача в користь позивача 11 200 доларів США заборгованості за договором позики та 3% річних в сумі 1 004, 31 доларів США.

Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що оскільки згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України гривня, то при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України гривні (з наведенням розрахунків з переведенням іноземної валюти, яка була предметом позики, в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення).

А тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики в сумі 11 200 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти станом на день ухвалення рішення становить 294 298 грн. 70 коп. та 3 % річних у розмірі 1 004,31 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти станом на день ухвалення рішення становить 26 389 грн. 92 коп.

Окрім цього, на підставі ст.88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 6 890, 00 грн., сплачений позивачем при подачі позову до суду у відповідності до Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 заборгованість у розмірі 11 200 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти станом на день ухвалення рішення становить 294 298 (двісті девяносто чотири тисячі двісті девяносто вісім) грн. 70 коп., та 3 % річних у розмірі 1 004,31 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти станом на день ухвалення рішення становить 26 389 (двадцять шість тисяч триста вісімдесят девять) грн. 92 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 3 077 (три тисячі сімдесят сім) грн. 33 коп.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання апеляційної скарги через Сихівський районний суд м.Львова протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Д.Ю. Теслюк