Справа № 446/200/17 Головуючий у 1 інстанції: Котормус Т.І.
Провадження № 22-ц/783/5965/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 Т. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення ОСОБА_3»янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 серпня 2017 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк (ПАТ КБ) «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3»янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 серпня 2017 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за відсотками по кредитному договору №б/н від 29 листопада 2005 року за період з 24 травня 2012 року по 31 грудня 2016 року у сумі 22 221,29 грн..

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що укладення договору банківського рахунку під час відкриття карткового рахунку клієнту є обов»язковим. Вказує, що кредитний договір, укладений з порушенням письмової форми, не підлягає виконанню і не створює юридичних наслідків. Вважає, що банком було порушено процедуру відкриття рахунків.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений спосіб.

Згідно з ч.1 та ч.3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. На підставі ст.ст.10, 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Встановлено, що згідно заяви від 29 листопада 2005 року ОСОБА_2 видано кредитну картку із встановленим кредитним лімітом 25 000 грн., зі сплатою 2,5 % в місяць.

У вказаній заяві міститься застереження відповідно до якого відповідач підтвердив, що він ознайомлений та згодний із Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, і виразив свою згоду, що такі складають між ним та банком договір про надання банківських послуг.

З матеріалів справи, а саме з розрахунку заборгованості за договором, укладеним між сторонами, вбачається, що станом на 31 грудня 2016 року загальна сума боргу становить 98 633,32 грн., з яких, загальна заборгованість за відсотками 75656,19 грн.

ОСОБА_3 Камянка-Бузького районного суду Львівської області від 16 грудня 2014 року, яке на момент ухвалення рішення по даній справі не набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 50 912,18 грн. Такий борг стягнуто за договором №б/н від 29 листопада 2005 року і заборгованість визначена станом на 23 травня 2012 року у сумі 50912,64 грн., яка складається із суми боргу, штрафу (фіксована частина) 500 грн. та штрафу (відсоткова складова) 2038,94 грн.

Встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються загальними положення ЦК України про зобовязання та параграфом 2 Глави 71 ЦК України «Кредит».

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Внаслідок підписання відповідачем заяви від 29 листопада 2005 року та надання позивачем коштів на картку відповідачу, між сторонами виникли правовідносини, які за своєю юридичною природою є кредитними.

Предметом спору по даній справі є позовні вимоги банку щодо стягнення з позичальника відсотків за користування кредитом за період з 24 травня 2012 року по 31 грудня 2016 року у сумі 44 899,19 грн., а також штрафів. Інші зобовязання відповідача перед позивачем не становлять предмет даного спору, в т.ч. заборгованість за тілом кредиту, комісією, тощо.

Судом встановлено, що у заяві від 29 листопада 2005 року сторонами визначено відсоткову ставку за кредитом на рівні 2,5 в місяць, що дорівнює 30% річних.

Відсоткова ставка, за якою розраховано заборгованість за відсотками становила 60% річних.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що розрахунок суми заборгованості за відсотками на рівні 60% річних є невірним з огляду на наступне.

Не встановлено будь-якої умови в кредитному договорі від 29 листопада 2005 року щодо встановлення відсоткової ставки на рівні 60%. Не міститься такої умови і в Умовах і Правилах надання банківських послуг.

Пункт 5.5.1. «Правил користування платіжною карткою», на який посилався представник позивача в судовому засіданні, містить лише умову, відповідно до якої відсотки за підвищеними відсотковими ставками за несвоєчасне виконання боргових зобовязань, визначаються Тарифами.

Матеріали справи не містять будь-яких тарифів чи інших умов, відповідно до яких було б встановлено такий розмір відсоткової ставки.

Позивач не довів суду підставність застосування 60% річної ставки за спірним кредитом.

Первинно у заяві сторонами було визначено відсоткову ставку на рівні 30% річних.

Законом України від 12 грудня 2008 року №661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку" передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. ОСОБА_4 набрав чинності з 10 січня 2009 року

Законом України від 22 вересня 2011 року №3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» від 16 жовтня 2011 року визначено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

Встановлено, що позовні вимоги стосуються періоду з 24 травня 2012 року по 31 грудня 2016 року. Тому, позивач не мав правових підстав збільшувати в односторонньому порядку відсоткову ставку та нараховувати заборгованість за відсотками на рівні 60% річних, тобто вищими за ті, які визначені у кредитному договорі.

На підставі аналізу наявних у справі доказів, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідач повинен сплатити відсотки за користування кредитом протягом спірного періоду, проте з розрахунку 30% річних, як це і було передбачено умовами кредитного договору.

Сума відсотків за період з 24 травня 2012 року по 31 грудня 2016 року становить 22 221,29 грн.

Згідно рішення ОСОБА_3»янка-Бузького районного суду Львівської області від 16 грудня 2014 року з відповідача вже стягнуто суму штрафу у фіксованому розмірі 500 грн. та штраф (відсоткова складова) у розмірі 2 038,94 грн.

Відповідно до статті 549 Кодексу, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Оскільки штраф за невиконання зобовязання відповідачем по кредитному договору від 29 листопада 2005 року вже стягнуто судом, то повторне стягнення штрафу за одним і тим самим зобовязанням призведе до порушення конституційного принципу закріпленого у ст. 61 Конституції України.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1, ст.307, ст.ст. 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення ОСОБА_3»янка-Бузького районного суду Львівської області від 17 серпня 2017 року залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді