Справа № 352/1233/16-ц
Провадження № 22-ц/779/522/2017
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Малєєв А.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого - Малєєва А.Ю.,

суддів: Матківського Р.Й., Фединяка В.Д.,

секретаря - Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» про визнання недійсними договорів фінансового лізингу та повернення коштів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2017 року позов задоволено частково: визнано недійсними договір фінансового лізингу № 003115 від 19 листопада 2015 року з додатками та договір фінансового лізингу № 003116 від 21 листопада 2015 року з додатками, укладені між ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» та ОСОБА_2.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», у користь ОСОБА_2 40000 грн сплачених за договорами коштів та 900 грн судових витрат, а всього 40900 грн.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» судовий збір у дохід державного бюджету у розмірі 1102 грн 40 коп.

Директор ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» оскаржив указане рішення в апеляційному порядку, оскільки вважає його ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Апелянт з посиланням на ч. 3,4 ст. 203 ЦК України зазначив, що Договір фінансового лізингу вчинений у письмовій формі та підписаний позивачем, який добровільно здійснив Комісію за послугу з організації та оформлення Договору при його укладенні. Крім того, апелянт вказує, що в укладеному Договорі не містяться несправедливі умови, а твердження позивача про несправедливість умов не відповідають дійсності. Відповідач зазначив, що 19.11.2015 та 21.11.2015, в день підписання договорів, позивач написав заяву, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору. На думку апелянта, позивачем не доведено наявності одночасно ознак для кваліфікації договору несправедливим, зокрема, що умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та умови договору завдають шкоди споживачеві. Безпідставним апелянт вважає висновок суду щодо невідповідності умов Договору ст. 808 ЦК України, оскільки відомості про продавця зазначаються в Акті приймання-передачі предмета лізингу. Вказувати їх у самому договорі неможливо, оскільки на момент підписання Договору невідомо чи виконає лізингоодержувач свої зобов'язання за Договором і до кого з дилерів чи дистиб'юторів звернеться лізингодавець для замовлення предмету лізингу.

Відповідач також вважає хибним висновки суду про відсутність у Договорі відповідальності лізингодавця, оскільки п. 12.1 Договору передбачає, у випадку невиконання своїх зобов'язань по Договору лізингодавцем, повернення всіх сплачених коштів лізингоодержувачу та сплату штрафу у розмірі 10% від вартості предмета лізингу. Крім того, апелянт вказує, що здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу за наявності довідки про взяття на облік, виданої Нацкомфінпослуг не передбачає ліцензування. Твердження позивача про обов'язковість нотаріального посвідчення Договору, на думку апелянта, не відповідають вимогам чинного законодавства, так як укладений між сторонами договір є Договором фінансового лізингу, а не договором найму (оренди) транспортного засобу. Для нотаріального посвідчення договору оренди транспортного засобу за участі фізичної особи необхідна обов'язкова наявність документу про реєстрацію транспортного засобу. Враховуючи те, що спірний договір фінансового лізингу ж договором непрямого лізингу, а тому у лізингодавця на момент укладення договору відсутній документ про реєстрацію транспортного засобу.

Просить рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2017 року скасувати та прийняти нове, яким позовну заяву залишити без задоволення.

Представник позивача апеляцію заперечив, просив залишити в силі рішення суду першої інстанції з огляду на його законність та обґрунтованість.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений належно.

Заслухавши представника позивача, суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що апеляцію належить відхилити з наступних міркувань.

Згідно матеріалів справи, 19.11.2015 та 21.11.2015 між сторонами укладено два договори фінансового лізингу № 003115 та № 003116 з додатками, згідно п.1.1 яких відповідач-лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування предмет лізингу, визначений у п.3.1 договорів, а позивач-лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цих договорів (а.с. 67-72, 73-78).

На а.с. 35 міститься копія Заяви позивача від 19.11.2015 на отримання фінансового лізингу.

Відповідно до копії Заяви від 19.11.2015, підписаної позивачем, ОСОБА_2 зрозумів умови Договору фінансового лізингу № 003115 та в повному обсязі отримав інформацію від менеджера-консультатнта (а.с. 36).

Як встановлено судом першої інстанції, предметом лізингу згідно п.3.1 обох договорів є трактор Foton FT 244 (а.с. 9 - зворот). Відповідно до додатку № 1 до договорів вартість предмета лізингу становить 200000 грн, кожний авансовий платіж - 100000 грн, щомісячний платіж - 8333,33 грн, комісія за організацію (10%) - 20000 грн, комісія за передачу (3%) - 6000 грн.

Згідно п.5.1 договорів предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, що становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу (а.с. 68 - зворот).

Пунктом 8.2.1 договорів визначено, що перший лізинговий платіж складається із: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням цього договору (надалі - комісія за організацію), яка визначена у додатку № 1; б) авансову ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, визначений у додатку № 1; в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, розмір якої визначений у додатку № 1 (а.с. 69 - зворот).

Згідно п.8.2.3 договорів лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати другий лізинговий платіж, що складається з періодичних лізингових платежів, періодичний лізинговий платіж складається з: відшкодування частини вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору (а.с. 70).

19.11.2015 та 21.11.2015 позивач здійснив два платежі на розрахунковий рахунок відповідача по 20000 грн кожен, що підтверджується наданими позивачем та долученими до матеріалів справи оригіналами квитанцій № 13168702-1 від 19.11.2015 та № 0.0.465498733 1 від 21.11.2015 р. (а.с. 54, 56).

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що діяльність з надання фінансових послуг провадилась без ліцензії, у договорах виключені або обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договорами і законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу належної якості, одночасно всупереч вимогам чинного законодавства значно розширені права лізингодавця. Також судом правомірно відмовлено у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 165 грн комісії за послуги банку, яка є комісійною винагородою банку за перерахунок грошових коштів і зараховується на рахунок банку як його дохід.

Такі висновки суду відповідають закону і правовим позиціям Верховного суду України, висловленим у справах 6-1551цс16, 6-65цс16 , 6-3020цс15, 6-2766цс15.

Так згідно з пунктом 8.13 оспорюваних договорів встановлено, що у разі зміни лізингових платежів сторони укладають додаткову угоду до основного договору і підписують акт коригування вартості предмета лізингу; при цьому передбачено, що у разі відмови лізингоодержувача від підписання додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу лізингодавець має право розірвати договір в односторонньому порядку, після чого лізингоодержувач забов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом п'яти діб з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають.

Пунктами 12.2-12.14 оспорюваних договорів встановлена відповідальність лише лізингоодержувача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, жоден з цих пунктів не передбачає такої відповідальності лізингодавця перед лізингоодержувачем. Вказані пункти розділу 12 встановлюють жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою (п.12.12).

Окрім того, умовами договору передбачено право лізингодавця розірвати договір в односторонньому порядку за умови невиконання лізингоодержувачем його положень, однак таке право у лізингоодержувача умовами договору не передбачено (пункти 4.3.5 договору).

Вказані положення Договору підпадають під положення ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки цією нормою до несправедливих умов договору віднесено надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору, а вище вказаними пунктами договору передбачено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за організацію договору, що порушує принцип добросовісності, призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і завдає шкоди споживачеві.

Крім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Суд вірно застосував приписи ст. 808 ЦК України і дійшов обґрунтованого висновку про визнання недійсним оспорюваного договору відповідно до положень ст. 203, 215, 220 ЦК України. Колегія суддів погоджується, що договір між сторонами є змішаний (ч.2 ст. 628 ЦК України), оскільки стосується транспортного засобу, який наймає фізична особа на умовах лізингу і вважає необхідним зазначити, що положення про лізинг відносяться до різновиду договорів найму, про що прямо вказано у ст. 806 ЦК України, це один з випадків найму у рамках Глави 58 Цивільного Кодексу України. Форма договору положеннями Параграфу 6 ЦК України про лізинг не врегульована, зате вона прямо визначена нормами щодо найму транспортного засобу фізичною собою. У даному випадку є і спеціальний предмет (транспортний засіб) і спеціальні суб'єкти (юридична та фізична особи) і визначені нормативні умови (найм), щодо яких обов`язкова нотаріальна форма. Тому доводи апеляційної скарги щодо необов'язковості нотаріальної форми через особливість лізингу колегія суддів відхиляє, оскільки таке тлумачення не випливає з системного розуміння норм та їх зв`язку з загальними принципами цивільного права.

Отже рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування немає. За цих умов апеляцію належить відхилити, рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: Р.Й. Матківський

В.Д. Фединяк