Справа № 369/3074/17
Провадження № 2/369/2123/17
РІШЕННЯ

Іменем України

27.11.2017 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

при секретарі Водала А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

У березні 2017 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з січня 2009 року по 30 березня 2016 року проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5. Вони були пов'язані спільним побутом, вели господарство, разом вирішували всі побутові питання, мали взаємні права, обов'язки та спільний бюджет. Через відсутність необхідності шлюб між собою не реєстрували довгий час і лише 30 березня 2016 року вони уклали шлюб. За час спільного проживання вони разом побудували житловий будинок по АДРЕСА_1. Вказала, що будинок був розпочатий будівництвом ще в 2008 році, але фактично будівництво були зупинено та закладено лише фундамент. Після того, як вони почали спільно проживати, вони відновили та продовжили будівництво власними зусиллями та за власні спільні кошти, тому вона має право на ? частину даного будинку як частка у власності подружжня.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшов і даний будинок. Спадщину після його смерті прийняли також і діти спадкодавця.

Просила суд встановити факт проживання однією сім'єю ОСОБА_1 та ОСОБА_5 за період з січня 2009 року до 30 березня 2016 року; визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У судовому засіданні представник позивач позовні вимоги підтримав. Просив суд задоволити позов.

У судовому засіданні представник відповідачів проти позову заперечував, подав суду письмові заперечення. Просила відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

При розгляді справи судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, що підтверджено свідоцтвом про смерть НОМЕР_1, виданого виконавчим комітетом Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.

Частиною статті 1233 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до вимогст.1261 Цивільного кодексу України у першу чергу права на спадкування за законом мають діти спадкоємця, той з подружжя, який його пережив.

Ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

З матеріалів спадкової справи до майна померлого ОСОБА_5 №288/2016 Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори встановлено, що із заявами про прийняття спадщини після смерті чоловіка звернулась 11 червня 2016 року ОСОБА_1; 28 вересня 2016 року із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4.

28 вересня 2016 року із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 - звернулась донька ОСОБА_2.

28 вересня 2016 року із заявою про відмову від прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 - звернулась донька ОСОБА_3.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім'ї має одинока особа. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Встановлено також, що 30 березня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був зареєстрований шлюб у виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області.

З довідки ОСББ Гідроприад-76 №11 від 10 квітня 2017 року вбачається, що ОСОБА_5 був зареєстрований та проживав за адресою: АДРЕСА_2 у період з 11 вересня 2012 року по 11 липня 2014 року.

З довідки Української кооперативно-державної корпорації по агропромисловому будівництву «Украгропромбуд» №04/17 від 14 квітня 2017 року вбачається, що ОСОБА_5 буд зареєстрований: у період з 29 січня 2002 року - АДРЕСА_3; з 11 вересня 2012 року - АДРЕСА_4; з 23 липня 2014 року - АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №666 від 26 липня 2016 року встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 - з 30 березня 2016 року.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №69 від 05 квітня 2017 року ОСОБА_1 проживала з 2009 року з ОСОБА_5 до дня його смерті за адресою: АДРЕСА_1. При цьому довідка містить посилання на депутатський акт, затверджений сільським головою 05 квітня 2017 року. Разом з тим, дані докази суд до уваги не бере, оскільки акт складений зі слів сусідів, але не вказано яких саме, які саме обставини вони повідомили, з яких міркувань вони виходили, тощо. Крім того, дана довідка і депутатський акт суперечить обставинам, викладеним в позовній заяві: на період січня 2009 року був закладений тільки фундамент, у 2012 році було виготовлено технічні умови газифікації житлового будинку, а в 2013 році було здійснено запуск газу.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_5 дійсно проживав до часу його реєстрації в будинку АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_1 Також у позовній заяві та додаткових поясненнях містяться суперечливі висновки: щодо проживання ОСОБА_5 у будинку ще в 2007 році та факту наявності лише фундаменту будинку станом січень 2009 року.

Допитані в судовому засіданні свідки також не повідомили суду об'єктивні дані, які мають істотне значення для вирішення справи та на підставі яких суд може встановити обставини.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не надано допустимих та належних доказів на підтвердження своїх вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з січня 2009 року до 30 березня 2016 року. Подані суду фото щодо спільного проводження часу, святкування подій, відпочинок не підтверджують факту ведення спільного господарства, виникнення усталених відносин, притаманних подружжю. Подані суду чеки, квитанції також не підтверджують факту спільного проживання сторін саме як подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України визначено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Крім того, положення ст. 74 СК України, які передбачають, що майно, набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, набрали чинності з 1 січня 2004 року.

У судовому засіданні позивачка стверджувала, що за час спільного проживання ними був побудований житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. І це є також доказом проживання її та ОСОБА_5 однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Відповідно до ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню обставини, які встановлені судовим рішенням.

Так, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 серпня 2010 року стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 грошову компенсацію за 1/2 частину будівельних матеріалів, обладнання, виробів і конструкцій, витрат труда, які були використані в процесі будівництва житлового будинку, площею 213,40 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 у сумі 469 548,00 грн.

При цьому, судом було встановлено, що позивачка ОСОБА_7 перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_5 в період з 23 жовтня 1998 року по 03 грудня 2007 року.

ОСОБА_5 на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0.149 га з цільовим призначенням будівництво, обслуговування житлового будинку, розташована в АДРЕСА_1, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, який виданий 05 липня 1997 року.

З інвентаризаційної справи № 376 КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 31.10.2008 р. вбачається, що на вказаній земельній ділянці збудований житловий будинок габаритами 10,68x11,00+4,0x3,60 м., загальною площею 213,4 кв.м. Станом на 31.10.2008 року готовність житлового будинку складала 96% за даними вказаної інвентаризаційної справи. Інвентаризаційна вартість вказаного житлового будинку згідно з даними зведеного акта оцінки вартості будівель і споруд складає 553284 грн. (п'ятсот п'ятдесят три тисячі двісті вісімдесят чотири грн.).

Відповідно до висновку відділу містобудування і архітектури Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 26.11.2008 р. № 298/594 щодо обстеження самочинно побудованого житлового будинку в АДРЕСА_1 встановлено, що вказаний будинок побудовано в межах містобудівельних норм забудови. Відповідно до даних вказаного державного акта на право приватної власності на землю, будинок збудований на земельній ділянці відповідно до її цільового призначення. Вказаний будинок не зданий до експлуатації в установленому чинним законодавством України порядку та не зареєстровано право власності на цей житловий будинок.

Будівельні матеріали, обладнання, вироби і конструкції, грошові кошти, витрачені на оплату труда, які були використані в процесі будівництва вказаного житлового будинку площею 213,40 кв.м., що знаходиться в АДРЕСА_1 є спільною сумісною власністю позивача та відповідача та підлягають поділу в рівних частинах, а саме по 1/2 позивачу та 1/2 відповідачу.

Матеріалами справи встановлено, що будівельні матеріали, обладнання, вироби і конструкції, витрати труда, які були використані в процесі будівництва житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 не можливо виділити в натурі, що відповідно до статтей 364, 370 Цивільного кодексу України дає право власнику, який бажає виділу на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що позов ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та стягнення грошової компенсації за 1/2 частину будівельних матеріалів, обладнання, виробів і конструкцій, витрат труда, які були використані в процесі будівництва житлового будинку підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача слід стягнути 469 548 грн.

Вищевказане рішення районного суду було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25 жовтня 2010 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 23 грудня 2010 року.

Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК).

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.

За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Як вказувалось вище, згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 СК України.

Тобто при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а також якщо вони проживають однією сім'єю без шлюбу в період, протягом якого придбано спірне майно.

Отже, якщо сторони й перебували у фактичних шлюбних відносинах, але не проживали разом на період придбання спірного майна, незалежно від причин, положення статті 74 СК України на ці правовідносини не поширюється.

З матеріалів справи встановлено, що спірний житловий будинок станом на 31 жовтня 2008 року був готовністю 96%, тобто на час його будівництва сторони спільно не проживали, позивачка не надала доказів на підтвердження вкладання коштів у його будівництво, тому у задоволенні позовних вимоги про визнання за нею права власності на ? частину житлового будинку, суд відмовляє, оскільки даний будинок є власністю ОСОБА_5, враховуючи стягнену судом компенсацію його вартості на користь колишньої дружини.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 3, 21, 57-74 СК України, постанова Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року, ст.ст. 57-64, 208-223 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.С. Пінкевич