Ухвала

іменем україни

10 травня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до селянського фермерського господарства «Золотий колос» про визнання договору оренди землі недійсним, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно з державним актом на право власності на землю, виданим 03 липня 2004 року на підставі розпорядження голови Шевченківської районної державної адміністрації Харківської області від 23 березня 2004 року № 104, йому належить земельна ділянка площею 7,4260 га, яка розташована на території Волоськобалаклійської сільської ради Шевченківського району Харківської області.

Починаючи з 2009 року, за усною домовленістю між сторонами зазначена земельна ділянка почала оброблятися відповідачем, за користування якою останнім нараховувалась та виплачувалась орендна плата.

Наприкінці 2012 року він (позивач) виявив бажання повернути собі у розпорядження спірну земельну ділянку, у зв'язку з чим звернувся до селянського фермерського господарства «Золотий колос» (далі - СФГ «Золотий Колос») із відповідною вимогою і отримав відповідь щодо наявності договору оренди земельної ділянки, зареєстрованого відділом Держкомзему у Шевченківському районі Харківської області.

Зазначав, що ніякого договору оренди землі з СФГ «Золотий Колос» він не підписував, а тому відповідач користується земельною ділянкою незаконно і зобов'язаний її повернути.

Враховуючи вищевикладене, просив визнати недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 05 серпня 2009 року між ним та СФГ «Золотий колос» і зареєстрований 30 травня 2012 року у відділі Держкомзему у Шевченківському району Харківської області.

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 19 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2015 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки укладений 05 серпня 2009 року між ОСОБА_3 та СФГ «Золотий колос» Шевченківського району Харківської області, зареєстрований 30 травня 2012 року у відділі Держкомзему у Шевченківському району Харківської області. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 19 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 18 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 2 серпня 2016 року, у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судове рішення апеляційного суду не повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом установлено, що згідно з державним актом на право власності на землю, виданим 03 липня 2004 року на підставі розпорядження голови Шевченківської районної державної адміністрації Харківської області від 23 березня 2004 року, ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 7,4260 га, розташована на території Волоськобалаклійської сільської ради Шевченківського району Харківської області.

СФГ «Золотий Колос» користувалося вказаною вище земельною ділянкою і сплачувало позивачу орендну плату на підставі договору оренди від 05 серпня 2009 року, укладеного між ОСОБА_3 та СФГ «Золотий колос».

Висновком судово-почеркознавчої експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М.С. Бокаріуса від 17 січня 2015 року № 12422 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_3 в оспорюваному правочині виконаний не позивачем, а іншою особою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень статей 256, 267 ЦК України та вважав, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, є підставою для відмови ОСОБА_3 у задоволенні позові.

Суд апеляційної інстанції погодився з рішенням суду першої інстанції, залишив його без змін та вважав, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки позивач отримував плату за користування від СФГ «Золотий колос».

Проте з висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 раніше укладався договір оренди земельної частки (паю) від 16 березня 2000 року № 303 з приватним сільськогосподарським підприємством «Агро-Заря» (далі - ПСП «Агро-Заря»). Строк дії цього договору сторонами визначено у десять років, тобто до 16 березня 2010 року (а. с. 94-95).

У подальшому ПСП «Агро-Заря» було ліквідовано, а новостворене СФГ «Золотий колос» не було його правонаступником.

20 серпня 2001 року між ОСОБА_3 та СФГ «Золотий колос» на підставі сертифікату про право на земельну частку (пай) було укладено договір оренди вищевказаної частки термін договору складав 10 років, тобто до 20 серпня 2011 року.

СФГ «Золотий колос» сплачувало орендну плату позивачу за користування належної йому земельної ділянки, про що свідчать платіжні відомості (а. с. 32-54), в яких визначено, що оплата проводиться за «земельний пай», а не за оренду земельної ділянки.

Зокрема, згідно з відомостями СФГ «Золотий Колос» у рахунок орендної плати у 2009 році позивачем отримано пшеницю; згідно з накладною СФГ «Золотий Колос» від 30 січня 2009 року - позивачем отримано жом; згідно з накладною СФГ «Золотий Колос» від 30 березня 2009 року - отримано отруби; відповідно до відомості СФГ «Золотий Колос» за березень 2009 року - видано борошно; відповідно до відомості СФГ «Золотий Колос» за травень 2009 року - видано каченят; відповідно до відомості СФГ «Золотий Колос» - видано озимої пшениці за 2008 рік; згідно з накладною СФГ «Золотий Колос» № 204 - видано борошно, видано солому за 2010 рік, у травні 2010 року - видано каченят та гусей; відповідно до відомості СФГ «Золотий Колос» за 2011 рік - видано пшеницю; згідно з накладною СФГ «Золотий Колос» від 30 серпня 2011 року - солому; згідно з накладною від 25 серпня 2012 року - ячмінь.

Із позовної заяви вбачається, що підставами визнання договору оренди землі недійсним позивач зазначив те, що договору оренди землі він не укладав і не підписував. Із позовом до суду звернувся у лютому 2014 року.

Статтею 93 ЗК України закріплено право оренди земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 14 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі.

Отже, зазначений договір є укладеним і оспорюваним на предмет дійсності.

Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Отже, волевиявлення є важливими чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою ст. 627 ЦК України.

Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідків.

У висновку судово-почеркознавчої експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М.С. Бокаріуса від 17 січня 2015 року № 12422 зазначено, що підпис від імені ОСОБА_3 у спірному договорі оренди виконаний не позивачем, а іншою особою.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 зазначав, що про наявність оспорюваного правочину дізнався восени 2012 року.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач, зокрема, посилався на пропуск позивачем строку позовної давності для звернення до суду та просив застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Вказаний висновок відповідає висловленій Верховним Судом України позиції у постановах від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-178цс15, від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68цс15 та від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів.

З урахуванням вищенаведеного, висновок апеляційного суду про те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки позивач отримував плату за користування землею, є помилковим та таким, що суперечить нормам ст. 261 ЦК України, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у вищезгаданих постановах Верховного Суду України.

Скасовуючи попередні судові рішення та передаючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, Вищий спеціалізований суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 23 грудня 2015 року звертав увагу судів на зазначені вище обставини.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.

У п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 14 червня 2012 року «Про судову практику розгляду цивільних справ у касаційному порядку» наголошено, що висновки та мотиви, з яких скасовано рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Висновками та мотивами, з яких скасовано рішення, необхідно вважати положення мотивувальної та резолютивної частин ухвали суду касаційної інстанції щодо наявності передбачених ст. 338 ЦПК України підстав для скасування судового рішення і передачі справи на новий розгляд та їх кваліфікації процесуальним законодавством як таких.

При новому розгляді справи суд першої інстанції, всупереч зазначеним нормам закону, висновків і мотивів, наведених в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року, не врахував, відмовляючи у задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності, зробив висновок про те, що він отримував орендну плату систематично з 2009 до 2014 року, а тому знав про наявність договору.

Проте, суд не мотивував відхилення доводів позивача про те, що ним у 2001 році був укладений договір оренди терміном на 10 років, тобто до 2011 року, а інших договорів він не укладав і не підписував. Орендну плату продовжував отримувати, оскільки відповідач продовжував користуватися землею.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяти здійсненню особам, які беруть участь у справі, в реалізації їхніх прав. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційної гарантією (ст. 129 Конституції України).

Апеляційний суд на порушення вимог ст. ст. 212-214 ЦПК України на вищевикладене також уваги не звернув.

Враховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 02 серпня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П. Штелик