Справа № 449/262/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" червня 2017 р. Перемишлянський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді: Гуняк О.Я.,

при секретарі: Кісіль С.З.,

позивача: ОСОБА_1Б

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Перемишляни цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове стягнення боргу,

встановив:

позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 в його користь борг грошових коштів у сумі 1200 доларів США, що еквівалентно 33000 гривень та 300 доларів США, що еквівалентно 8250 гривень у відшкодування завданої моральної шкоди.

10.03.2017 року уточнив позовні вимоги та просив вимогу про стягнення в його користь моральної шкоди не розглядати (а.с.13).

Позов мотивує тим, що в один із днів листопада 2016 року ОСОБА_2 при черговій зустрічі із ним попросила позичити їй велику суму грошей для ремонту, а саме 1200 доларів США, що він і зробив та які вона зобовязалася повернути. Зазначає, що відповідач гроші йому не повернула і по теперішній час і не бажає цього робити. Звертає увагу суду на те, що неповернення ОСОБА_2 коштів поставило його у дуже скрутне матеріальне становище. Вважає, що винними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яку він оцінив у сумі 8250 гривень, що еквівалентно 300 доларів США. Через умисні дії ОСОБА_3 він поніс значні незручності та нервові стреси, є інвалідом 3-ї групи, оскільки вона не повернула йому коштів і не бажає цього робити після письмового попередження. В обґрунтування позову покликається на вимоги ст.ст. 625,836,1049 ЦК України та просить такий задовольнити.

В судовому засідання позивач позов підтримав та пояснив, що здійснював ремонтні роботи у житловому будинку ОСОБА_2, на що ним було затрачено кошти у сумі 1200 доларів США для своїх власних потреб, про що свідчить долучена ним до матеріалів справи розписка.

Відповідач в судове засідання не зявився, хоча належним чином була повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення судової повістки, про причини неявки суд не повідомила (а.с.19,21,27-28).

Тому суд, вважав за можливе проводити розгляд справи, відповідно до ст. 169 ЦПК України у відсутності відповідача на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду або такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 склали розписку про те, що ОСОБА_1 бере на себе обовязки раціонально використовувати кошти 1000 доларів США на встановлення санвузла для власних потреб по вулиці Молодіжна с. Боршів Перемишлянського району. Решту коштів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишать на скарбниці власних використань. Для обліку затрат будуть звітуватися на даних бухгалтерських звітах, про що й розписались ОСОБА_1 та ОСОБА_2 10.11.2016 року. (а.с.29-30).

Як вбачається із представлених накладних та товарних чеків було придбано матеріали для встановлення санвузла (а.с. 31-35).

У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Згідно з ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та чинного законодавства. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Як вбачається із розписки, складеної 10.11.2016р. ОСОБА_1 бере на себе обовязки раціонально використовувати кошти 1000 доларів США на встановлення санвузла для власних потреб по вулиці Молодіжна с. Боршів Перемишлянського району.

Отже, розписка не містить зобовязання про їх повернення.

Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність порушення відповідачем умов договору позики та неналежного виконання взятих на себе зобовязань, оскільки суду не представлено підтвердження боргового зобовязання, що виникло у відповідача, умови отримання позичальником в борг із зобовязанням їх повернення.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 88, 208, 209, 212-215,218 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про примусове стягнення боргу відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Перемишлянський районний суд Львівської області шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_4