Іванівський районний суд Одеської області
Іванівський районний суд Одеської області
Справа № 499/336/17-ц
Провадження № 2/499/230/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

"12" червня 2017 р. смт. Іванівка

Іванівський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Погорєлова І.В., при секретарі судового засідання Дібровій О.І., розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в смт. Іванівка Одеської області справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Іванівської районної спілки споживчих товариств про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нежитлову будівлю павільйон-магазин,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання правочину дійсним та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 29 грудня 2006 року між нею та відповідачем ( Іванівською районною спілкою споживчих товариств Одеської області) був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна. За цим договором, вона як покупець придбала, а відповідач як продавець продав їй будівлю павільйон-магазин, розташований за адресою Одеська область Іванівський район смт.Радісне, провулок Торговий 7 а за ціною 4500 гривень. Вся сума за придбану позивачем будівлю була перерахована на банківський рахунок продавця 29 грудня 2006 року. Предмет договору фактично йому продавцем переданий в день укладення договору.

Будівля магазину з дня його придбання і до цього часу використовується нею для здійснення підприємницької діяльності.

В той же час ними при укладенні договору купівлі-продажу не було дотримано вимоги про обовязкове нотаріальне посвідчення такого виду договорів.

Таке порушення допущене з вини продавця, відповідач ухилявся від нотаріального посвідчення договору.

Позивач просить визнати договір купівлі-продажу від 29 грудня 2006 року, укладений між нею як покупцем та Іванівською районною спілкою споживчих товариств як продавцем, за яким він придбав будівлю павільйону-магазину в смт. Радісне, провулок Торговий 7 Іванівського району Одеської області - дійсним.

Визнати за нею право власності на нерухоме майно будівлю павільйону - магазину в смт. Радісне провулок Торговий 7 Іванівського району Одеської області загальною площею 93,5 м.кв.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні позов визнала в повному обсязі.

Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши докази, прийшов до наступного.

Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України, якщо відповідач визнає позовні вимоги і за наявності для того законних підстав, суд позов задовольняє.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 29 грудня 2006 року, вчиненого між повноважним представником Іванівської районної спілки споживчих товариств в особі голови спілки та позивачем, ОСОБА_1, позивач придбала нерухоме майно у виді будівлі павільйону-магазину, що знаходиться за адресою провулок Торговий 7, смт. Радісне Іванівського району Одеської області за 4500 грн., що підтверджується копією договору.

29 грудня 2006 року відповідно до акту приймання-передачі основних засобів павільйон-магазин було передано позивачу, що підтверджується копією акту.

Згідно з дослідженою у судовому засіданні копії квитанції №421 від 29.12.2006 року, позивач відповідно до умов договору купівлі-продажу сплатила кошти у розмірі 4500 грн. за придбання павільйону-магазину.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України (далі -ЦК) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві),а покупець приймає або зобовязується прийняти майно(товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частин першої, третьої статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Отже, з договору від 29.12.2006 року слідує, що між позивачем та Іванівською районною спілкою споживчих товариств укладено саме договір купівлі-продажу та до нього слід застосовувати норми закону, викладені в Главі 14, Гл.54, зокрема, ст. 203, ст. 657 ЦК України, чинні на час укладення договору.

В ч.4 ст. 203 ЦК України вказано,що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Так, згідно ст. 657 ЦК України (в редакції на момент укладення договору), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу,житлового будинку(квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до положень п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» , обовязковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема право власності на нерухоме майно.

Пунктом 1 частини 1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1952-IV від 01.07.2004 року із змінами та доповненнями передбачено, що державна реєстрація прав проводиться на підставі: договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Однак, з даних суду документів та підтверджено відповідачем, станом на час укладення договору, а саме 29.12.2006 року Іванівська райспоживспілка не мала документів про право власності на спірну будівлю павільйону-магазину, що знаходиться за адресою провулок Торговий 7, смт. Радісне Іванівського району Одеської області, як цього вимагає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1952-IV від 01.07.2004 року.

Згідно ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно ч.3 ст.640 ЦК України (в редакції що діяла на момент вчинення правочину) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Відповідно до положень до ч.2 п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору,що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Судом достовірно встановлено, що сторонами не дотримані вимоги щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна та щодо державної реєстрації правочину, яка була обовязковою згідно діючого законодавства на момент укладення договору, крім того, не здобуті докази ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна, його реєстрації та втрати такої можливості у позивача, в звязку з чим відсутні правові підстави для визнання правочину дійсним та визнання права власності на нерухоме майно в судовому порядку, так як правочин не є укладеним і не створює прав та обовязків для сторін.

В Постанові Верховного Суду України від 18.04. 2011 року висловлена правова позиція щодо застосування ч.2 ст. 220 ЦК України, де вказано,що в разі недодержання сторонами закону про обовязкову державну реєстрацію договору такий договір не породжує прав та обовязків для його сторін і не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст. 220 ЦК України, оскільки такий правочин відповідно ст. 210 ЦК України вважається вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Крім того, як слідує з Розяснення Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних прав про захист права власності та інших речових прав», «при вирішенні справ про визнання дійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна з підстав, визначених частиною другою ст. 220 ЦК, та визнання у звязку із цим права власності на обєкт нерухомості суди, задовольняючи позови, виходили з того,що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору,що підтверджується письмовими доказами, і відбулося часткове або повне виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі подальше нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Вирішуючи спір про визнання дійсним правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, не всі суди звернули увагу на те,що норма частини 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та ст. 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними, а отже,не створюють прав та обовязків для сторін».

Отже, підстав для задоволення позову немає, а тому позивачу слід відмовити в задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання його права власності на нерухоме майно.

Керуючись Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» № 1952-IV від 01.07.2004 року із змінами та доповненнями, ст.ст.202,203,209,210,215,220,640 ЦК України, ч.2 п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, ст.ст.5,6,10,60,88, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Іванівської районної спілки споживчих товариств про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нежитлову будівлю павільйон-магазин відмовити.

Рішення може бути оскаржено сторонами в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Іванівський районний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги в 10-денний строк з дня проголошення рішення.

СуддяОСОБА_2