П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шеремет А.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

за участі: представника позивача ОСОБА_1; ОСОБА_2; ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський ОСОБА_5" на рішення Рівненського міського суду від 31 жовтня 2017 року (головуючий суддя Крижова О.Г.), що ухвалене о 10 год. 42 хв. 05 сек. у м. Рівне у справі №569/9906/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський ОСОБА_5" до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (повний текст виготовлено 8 листопада 2017 року),

в с т а н о в и л а:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство "Всеукраїнський ОСОБА_5" (далі ПАТ „Ві Ей ОСОБА_6 або банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором №133/06Р від 1 грудня 2006 року в сумі 226 657, 98 гривень. Позов мотивовано тим, що відповідачі як позичальник та поручитель прострочили виконання кредитних зобов'язань, унаслідок чого утворилася спірна заборгованість, яка підлягає солідарному стягненню на користь позивача.

Рішенням Рівненського міського суду від 31 жовтня 2017 року ПАТ "Ві Ей ОСОБА_6" відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У поданій на рішення суду апеляційній скарзі позивач покликався на його незаконність та необґрунтованість через неповне зясування обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про неврахування судом наявності постанови Правління Національного банку України від 19.03.2015 №188 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "Ві Ей ОСОБА_6". Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.03.2015 № 63 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Ві Ей ОСОБА_6" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку", згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Ві Ей ОСОБА_6". В подальшому було прийнято рішення від 22.02.2016 №213 про продовження строків здійснення ліквідації ПАТ "Ві Ей ОСОБА_6" на 2 роки по 19.03.2018 року.

Вважає оскаржуване рішення таким, що суперечить вимогам ст. 213 ЦПК України та роз'ясненням постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення в цивільній справі" щодо законності та обґрунтованості рішення, а також ст. 214 ЦПК України щодо ухвалення оскаржуваного рішення без повного і обєктивного зясування обставин, що мають значення для справи, та без належної оцінки доказів у справі. Судом в повному обсязі не було досліджено відсутність графіку платежів у розмірі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом.

Вказувалося про порушення судом правил ч. 4 ст. 10 ЦПК України щодо сприяння у повному та всебічному зясуванні обставин справи та витребування доказів з власної ініціативи. На його думку, помилковим є висновок суду щодо ненадання банком доказів про надіслання письмової вимоги позичальнику та поручителю про дострокове погашення заборгованості, претензія ОСОБА_2 була надіслана 27 січня 2016 року, що підтверджується доданою до матеріалів справи копією вимоги. Позичальник продовжує ухилятися від своїх зобовязань перед банком, не здійснивши з 10 серпня 2015 року жодного платежу, хоча у запереченнях на позовну заяву стверджував, що не має наміру уникати погашення спірної заборгованості. Поручитель же стверджував, що він разом з позичальником щомісячно сплачували чергові платежі за кредитним договором, однак останньою датою є також 10 серпня 2015 року, а той факт, що банк ліквідується, не є підставою для припинення кредитних зобовязань. Тому поручителю було відомо про виникнення заборгованості перед банком та те, що у нього виникли відповідні обовязки.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є отримувачем та розпорядником коштів Державного бюджету України, набув право кредитора ПАТ "Ві Ей ОСОБА_6". У зв'язку з цим ухилення відповідачів від сплати заборгованості за кредитом, а також ухваленням судом рішення про відмову у позові призведе до штучного зменшення ліквідаційної маси, що в свою чергу порушить права держави в особі Фонду та інших кредиторів банку. Відповідно до ст. 38 закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Уповноважена особа Флонду гарантування вкладів фізичних осіб зобов'язана забезпечити збереження активів банку.

З цих підстав просив рішення суду першої інстанції скасувати, ухваливши нове про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що умовами кредитного договору встановлено спеціальний порядок досудового врегулювання спірних відносин, а саме через направлення письмової вимоги позичальнику та поручителю з пропозицією здійснити дострокове повернення кредиту. Оскільки позивачем не надано таких доказів, які б свідчили про отримання відповідачами вимоги банку про дострокове стягнення боргу і зміну строку виконання зобов'язань, тому в задоволенні позову відмовлено.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Матеріалами справи встановлено, і ці обставини сторонами не оспорюються, що 1 грудня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством "Всеукраїнський ОСОБА_5" (в подальшому найменування банку змінено на ПАТ "Ві Ей ОСОБА_6") та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № №133/06Р, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 16 000 доларів США з терміном його повернення до 1 грудня 2026 року зі встановленою платою за користування кредитними коштами в розмірі 12,8 % річних (а.с. 5-13; т. 1). Факт отримання кредитних коштів підтверджується меморіальним ордером № 2555061 від 1 грудня 2006 року і сторонами не заперечується (а.с. 31; т. 1).

З метою забезпечення належного і своєчасного повернення одержаних позичальником кредитних коштів того ж числа між ВАТ "Всеукраїнський ОСОБА_5" і ОСОБА_3 укладено договір поруки № 133/06Р, відповідно до якого останній поручився за виконання ОСОБА_2 набутих кредитних зобовязань, а в разі їх невиконання та/або порушення зобовязався солідарно відповідати разом із позичальником перед банком шляхом погашення заборгованості своїми грошовими коштами і всім своїм майном (а.с. 18; т. 1).

Вважаючи, що оскільки позичальник прострочив виконання своїх зобовязань за кредитним договором перед ПАТ "Ві Ей ОСОБА_6", унаслідок чого станом на 9 липня 2015 року виникла заборгованість в розмірі 10 514, 70 доларів США, що за курсом Національного банку України на день пред'явлення позову становило 226 657, 98 гривень, з них: кредит (тіло кредиту) 9 653, 44 доларів США; відсотки 861, 35 доларів США; неустойка 5 703, 20 гривень, тому позивач звернувся в суд з вимогами про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь позивача зазначеної суми заборгованості (а.с. 1-4; т. 1).

Тобто спірні правовідносини виникли із факту порушення позичальником своїх кредитних зобов'язань перед ПАТ "Ві Ей ОСОБА_6".

Згідно зі ст.ст. 1054, 526, 530 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст. 553-554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. У разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Частина 2 ст. 1050 ЦК України встановлює право кредитодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, в разі прострочення повернення чергової частини позики.

Пунктом 2.7.1.1 кредитного договору №133/06Р від 1 грудня 2006 року передбачено право банку вимагати дострокового повернення кредитних коштів і сплати процентів за користування кредитними коштами у випадку невиконання позичальником та/або поручителем своїх боргових зобовязань.

Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, та доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Разом з тим, правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12 і яка на час виникнення спірних відносин відповідно до абз. другого ч. 1 ст. 360 (7) ЦПК України (в редакції 2004 року, що діяла на час вирішення справи місцевим судом) була обов'язковою для загальних судів, встановлено, що за змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Наявність вини позичальника, який одержав кредитні кошти за договором та не довів, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобовязань за цим договором згідно зі ст. 614 ЦК України, є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе зобовязань.

Тому колегія суддів вважає, що при вирішенні спірних прав і обовязків діє презумпція винуватості боржника, на якого законом покладено обовязок спростувати висунуті проти нього кредитором матеріально-правові вимоги. Між тим, будь-яких належних і переконливих доказів на спростування позову ОСОБА_2 не надав, а апеляційним судом їх не було здобуто.

Тому до стягнення із позичальника на користь ПАТ "Ві Ей ОСОБА_6" підлягає кредитна заборгованість у розмірі 226 657, 98 гривень.

Щодо прав та обовязків ОСОБА_3, то колегія суддів, приходячи до висновку про припинення поруки, враховує таке.

Пункт 4.1 договору поруки №133/06Р від 1 грудня 2006 року передбачає випадки припинення поруки. Так, це акцесорне зобов'язання припиняється:

з припиненням зобовязань за кредитним договором;

якщо кредитодавець протягом одного року від дня настання строку виконання зобовязань за кредитним договором не предявить вимоги до поручителя;

в інших випадках, передбачених чинним законодавством України.

Як висловився Верховний Суд України у своїй постанові від 21 травня 2012 року у справі №6-68цс11, відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов?язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін ? певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України). Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки.

За таких обставин порука на підставі ч. 4 статі 559 ЦК України припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Отже, колегія суддів вважає, що вказівка у договорі поруки про дію поруки ОСОБА_3 до повного припинення зобов'язань за кредитним договором не є строком дії поруки в розумінні вимог закону.

З постанови Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року, що ухвалена у справі №6-53цс14, вбачається, що регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

На а.с. 32-34; т. 1 міститься розрахунок заборгованості за кредитним договором №133/06Р від 1 грудня 2006 року. Відповідно до даних, що наведені у розрахунку, останній платіж позичальником зроблено у листопаді 2014 року. Тому за прострочення виконання кредитних зобовязань банком, починаючи з грудня 2014 року, застосовано до позичальника неустойку, передбачену договором, у розмірі 525, 58 гривень, а всього за сім прострочених місяців 5 703, 20 гривень (а.с. 34; т. 1). З огляду на це у ПАТ "Ві Ей ОСОБА_6" право вимоги на дострокове стягнення заборгованості виникло в грудні 2014 року.

Зважаючи на наведене, а також беручи до уваги ті факти, що останній платіж позичальником було здійснено у листопаді 2014 року, а позов ПАТ "Ві Ей ОСОБА_6" пред'явлено у липні 2015 року порука ОСОБА_3 припинилася у червні 2015 року (грудень 2015 року + 6 місяців), тобто наступного місяця після спливу шести місяців, передбачених для предявлення позову до поручителя.

Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги про сплату позичальником останнього платежу 10 серпня 2015 року до уваги колегією суддів не беруться, адже ця обставина місцевим судом не з'ясовувалася, позовні вимоги на ній не ґрунтувалися і про неї в судовому засіданні при вирішенні спірних відносин сторони не покликалися як на обставину, що породжує відповідні юридичні факти. Більше того, на той час порука уже все одно була припиненою.

Щодо тверджень банку про направлення відповідачам письмової вимоги від 22.06.2015 року стосовно сплати 226 657, 98 гривень заборгованості, то матеріали справи не містять жодних доказів про вручення її ОСОБА_2 і ОСОБА_3 Більше того, ця вимога поручителю не могла бути вручена, оскільки її адресовано на іншу поштову адресу: м. Рівне, вулиця Великої дивізії, 8/163 замість належної: м. Рівне, вулиця Волинської дивізії, 5/163 (а.с. 1, 21, 35; т. 1).

Водночас, ця обставина в будь-якому випадку не може бути підставою для відмови в позові, позаяк саме по собі його пред'явлення до суду є реалізацією позивачем своїх матеріально-правових вимог у разі порушення його права. Тому посилання суду на розяснення п. 30 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" є помилковим.

Як убачається, суд першої інстанції при вирішенні спірних правовідносин уваги на наведені обставини не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке не може залишатися чинним.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права ОСОБА_3, є неприйнятними для апеляційного суду.

Спонуканнями для скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості на користь ПАТ "Ві Ей ОСОБА_6" та про відмову у задоволенні позову до ОСОБА_3 відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, що мало наслідком неправильне застосування норм матеріального права.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати 2 266, 58 гривень судового збору, які позивач мав би сплатити при пред'явленні позову, якби не був звільнений від сплати, та 1 339, 80 гривень сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги і 1 153, 44 копійки, які він мав би доплатити при поданні апеляційної скарги, покладаються на ОСОБА_2 Таким чином, на користь позивача з нього слід стягнути 1 339, 80 гривень, а в дохід держави - 3 606, 38 гривень (1 339, 80 гривень + 2 266, 58 гривень).

На підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, постанов Верховного Суду України від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, від 21 травня 2012 року у справі №6-68цс11, від 17 вересня 2014 року у справі №6-53цс14, керуючись ст.ст. 374, 376, 382- 384, 390-391 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський ОСОБА_5" задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду від 31 жовтня 2017 року скасувати.

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_2 (ідент. номер НОМЕР_1) на користь Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський ОСОБА_5" () 226 657 (двісті двадцять шість тисяч шістсот пятдесят сім) гривень 98 копійок заборгованості за кредитним договором та 1 339 (одна тисяча триста тридцять дев'ять) гривень 80 копійок судового збору.

Стягнути із ОСОБА_7 (ідент. номер НОМЕР_1) в дохід держави 3 606 (три тисячі шістсот шість) гривень 38 копійок судового збору.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства "Всеукраїнський ОСОБА_5" до ОСОБА_3 відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня його прийняття і на нього може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Головуючий: С.В.Хилевич

Судді: Н.М.Ковальчук

ОСОБА_8

Повний текст постанови складено:

19.12.2017 р. о 13 год. 45 хв.