Провадження № 2/521/1040/17
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
«01» червня 2017 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Целуха А.П.,
за участю секретаря судового засідання Корнієнко Л.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, -
ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу, посилаючись на те, що 12 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів на суму 70 000 євро (сімдесят тисяч), що на момент подачі позову за курсом НБУ (24.5207 грн. за 1 євро) складає 1 716 449.00 (один мільйон сімсот шістнадцять тисяч чотириста сорок девять грн.) на умовах сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірі 1,5 % щомісячно. Факт укладення договору позики підтверджується розпискою, яку власноручно склав боржник ОСОБА_2, та оригінал якої зберігається у кредитора. Договором позики передбачено, що кошти повертаються за вимогою ОСОБА_3 термін не більше ніж два місяці. Враховуючи те, що кредитор мешкає за межами України, вона неодноразово з липня місяця 2015 року ставила перед боржником питання щодо повернення грошових коштів. На теперішній час ОСОБА_2 борг не повернув, будь-яку інформацію з цього приводу надавати відмовляється, проценти за користування кредитом не сплачує. Таким чином сума боргу згідно з розпискою становить 70 000.00 євро, що за курсом НБУ на день подачі позову становить 1 716 449.00 грн.
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 29.02.2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, задоволений
Відповідач ОСОБА_2 не погоджуючись з прийнятим рішенням 29.02.2016 року звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 26.06.2016 року, заяву ОСОБА_2 від 26.05.2016 року про перегляд заочного рішення від 29.02.2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задоволено.
Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29.02.2016 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.
Представник позивача у судовому засіданні підтримав уточнений позов від 16.02.2017 , просив суд його задовольнити у повному обсязі.
Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову надала пояснення відповідні письмовим запереченням, та зазначила що відповідач сплатив борг у повному обсязі відповідно до банківських виписок банку СІМ Banque (Швейцарська Конфедерація) та ПАТ «КБ «ПриватБанк» наданих до суду з боку відповідача.
Суд, заслухавши сторін по справі, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.
В судовому засіданні встановлено, що 12 листопада 2012 року між ОСОБА_1, з однієї сторони, та ОСОБА_2, з другої сторони, було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у позику грошові кошти у розмірі 70 000 Євро із сплатою 1,5 % на місяць, та зобов'язався повернути суму позики за вимогою ОСОБА_1 у строк не більше двох місяців. Усі умови договору позики були погодженні сторонами та викладені в розписці, написаній та підписаній відповідачем ОСОБА_2 12.11.2016 року.
Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.
Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).
Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, якій посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.
Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Наявність у позивача оригіналу розписки свідчать про неповернення боргу відповідачем в належному розмірі.
Суд приймає надану до суду розписку від 12.11.2012 року в якості належного та допустимого доказу виникнення боргового зобовязання за договором позики, так як даний факт жодним чином не спростований.
Як зазначає позивач до червня 2015 року відповідач справно виконував всі умови договору,сплата процентів здійснювалась регулярно без затримок.
Проте, з червні 2015 року відповідач почав ухилятися від сплати процентів, тому у зв'язку із невиконанням відповідачем ОСОБА_2 умов Договору позики, позивачка ОСОБА_1 звернулась до ОСОБА_2 із вимогою про повернення позики, у розмірі 70 000 Євро та несплачених відсотків, у розмірі 13 650 Євро.
Так в матеріалах справи є роздруківка листів з електродної пошти від 15.10.2015 року з яких вбачається вимога позивача щодо повернення позики .
Окрім того, в матеріалах справи містяться листи від 15.07.2016 року які надіслані на всі відомі позивачу адреси відповідача та з вимогою виконання зобов'язання за договором позики та відомості про вручення поштового відправлення на підтвердження направлення.
Проте, вимога позивачки ОСОБА_1 від 15.07.2016 року відповідачем залишена без задоволення, борг за договором позики не сплачений.
З урахуванням викладених норм матеріального права, суд приходить до висновку, що позивачка вжила усіх заходів, щодо повідомлення відповідача.
Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У цьому випадку судом не встановлено обставин, за яких позивач може бути звільнений від доказування обставин, на які він посилається.
При цьому, відповідно до положень статті 10 Цивільного процесуального кодексу України «Змагальність сторін» цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України .
В свою чергу, відповідач посилається у своїх заперечення на повернення позики на адресу позивача шляхом перерахування відповідних коштів на рахунок позивача та її доньки.
Відповідно банківських виписок ПАТ «КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 на імя ОСОБА_4 перераховано кошти 04.01.2013 р. у розмірі 1350,00 євро, 08.01.2013 р. у розмірі 1350,00 євро, 08.02.2013 р. у розмірі 1350,00 євро , 07.03.2013 р. у розмірі 1350,00 євро, 05.04.2013 р. у розмірі 1350,00 євро, 17.05.2013 р у розмірі 1400,00 євро, 11.06.2013р. у розмірі 1350,00 євро, 16.07.2013 р. у розмірі 1350,00 євро.
Відповідно банківських виписок СІМ Banque (Швейцарська Конфедерація) ОСОБА_2 на імя ОСОБА_4 перераховано кошти 12.08.2013р. у розмірі 4106,94 євро, 12.09.2013р. у розмірі 1344,45 євро, 11.10.2013р. у розмірі 1797,02 євро, 07.11.2013р. у розмірі 2756,87 євро, 11.12.2013р. у розмірі 2797,19 євро, 15.01.2014р. у розмірі 2456,76 євро, 11.02.2014 р. у розмірі 2457,22 євро, 17.03.2014 у розмірі 2457,63 євро, 10.04.2014 р. у розмірі 2457,38 євро, 08.08.2014р. у розмірі 2457,61 євро, 11.09.2014р. у розмірі 2458,05 євро, 13.10.2014 р. у розмірі 2457,78 євро, 14.11.2014р. у розмірі 2458,22 євро, 12.12.2014 р. у розмірі 2458,22 євро, 15.01.2015 р. у розмірі 2458,28 євро, 16.02.2015 р. у розмірі 2437,87 євро, 13.04.2015 р. у розмірі 2438,35 євро, 07.05.2015 р. у розмірі 2438,47 євро, 01.062015 р. у розмірі 2438,73 євро.
Відповідно банківських виписок СІМ Banque (Швейцарська Конфедерація) ОСОБА_2 на імя ОСОБА_5 перераховано кошти 12.08.2013р. - 1946,94 євро, 12.09.2013р. 1819,58 євро, 07.11.2013р. 1419,97 євро, 02.12.2013р. 754,67 євро, 11.12.2013р. 1094,93 євро, 15.01.2014р.- 1094,59 євро, 08.04.2014р. 1868,38 євро, 08.08.2014 р. 1095,26 євро, 11.09.2014 р. 1095,61 євро, 13.10.2014р. 1593,40 євро, 14.11.2014р. 1577,75 євро, 12.12.2014 р. 2072,22 євро, 15.01.2015 р. 1188,80 євро, 16.02.2015 р. - 1083,14 євро, 13.04.2015 р. 1175,56 євро, 07.05.2015р. 1083,66 євро, 07.05.2015р. 1083,89 євро.
Відповідно банківських виписок СІМ Banque (Швейцарська Конфедерація) ОСОБА_2 на імя ОСОБА_4 перераховано кошти 11.10.2013 р. у розмірі 1797,02 євро, 11.02.2014 р. у розмірі 1115,40 євро, 17.03.2014 року у розмірі 1770,86 євро, 13.06.2014 р. у розмірі 2106,66 євро, 10.07.2014 р. у розмірі 2262,82 євро, 12.03.2015 у розмірі 4282,88 євро.
Разом з тим, суд не приймає надані відповідачем банківські виписки з СІМ Banque (Швейцарська Конфедерація) та банківські виписки з ПАТ «КБ «ПриватБанк» оскільки вони не відображають відомостей щодо призначення платежу, окрім того частина грошей перерахована іншій особі яка не є стороною у вище зазначених договірних зобовязаннях, тому суд вважає що ці документи не є належними та допустимими доказами, на підтвердження обставин, на які посилається відповідач як на підстави своїх заперечень.
Відповідно до статті 57 ЦПК України «Докази» доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, як мають значення для вирішення справи; ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відео записів, висновків експертів; а відповідно до положень статті 58 ЦПК України «Належність доказів» належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень; суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Таким чином, висновок про те, що договірні зобовязання між позивачем та відповідачем на даний час тривають в повній мірі узгоджується з дослідженими судом доказами та встановленими судом обставинами.
Факт неповернення боргу підтверджується тим, що борговий документ - розписка перебуває у позивача, так як, відповідно до ч.3ст. 545 ЦК України, тільки наявність боргового документу у боржника підтверджує виконання їм свого обовязку.
Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з ч.1ст. 610 ЦК України,порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і порядку, встановлених законом.
Разом з тим, незалежно від фіксації еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, згідно з частинами1 та 2 ст.533 ЦК грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Станом на 16.02.2017 року заборгованість відповідача перед позивачем за договором позики становить 92 050 Євро, з розрахунку:сума позики - 70 000 Євро; сума нарахованих але не сплачених відсотків за період з 12.06.2015 року по 12.02.2017 року - 22 050 Євро (70 000 * 1,5 % = 1 050 * 21 місяців = 22 050 Євро).
Таким чином, з врахуванням наведеного, загальний борг ОСОБА_2 на день винесення рішення у гривневому еквіваленті складає 2 676 998 грн. 10 коп., згідно з курсом НБУ станом на 01.06.2017 року.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.
Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача сума судового збору у розмірі 6090,00 грн.
Керуючись ст. ст. 625, 1046, 1049 ЦК України, ст. ст. 10, 58, 60, 209, 212, 213, 214, 215, 224, 225, 226, 228 ЦПК України, суд -
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу - задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 12.11.2012 року у розмірі 92 050, 00 (девяносто дві тисячі пятдесят) Євро , яка складається із заборгованості по сумі позики - 70 000,00 Євро та заборгованості за несплаченими відсотками за період з 12.06.2015 року по 12.02.2017 року - 22 050,00 Євро, у еквіваленті в національну валюту гривню по курсу НБУ на день ухвалення рішення, а саме 2 676 998 грн.10 коп.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 судовий збір у розмірі 6090,00 грн.
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Малиновського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на протязі десяти днів з дня проголошення рішення.
ГОЛОВУЮЧИЙ А.П.ЦЕЛУХ