Справа № 462/4073/16 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/2424/17 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Ванівського О.М, Цяцяка Р.П.

секретаря: Цапа П.М.

з участю: представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» -

Собечко Г.І., представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 січня 2017 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», третя особа - Залізничний відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради про поновлення строку звернення до суду, скасування наказу № 320-к від 18.05.2015 року, поновлення на роботі на посаді слюсаря з обслуговування теплових мереж Шевченківського району теплових мереж та стягнення із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19 травня 2015 року по 09 травня 2016 року в розмірі 31577,04 грн.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено, поновлено ОСОБА_4 пропущений строк звернення до суду, скасовано наказ директора Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» № 320-к від 18.05.15 року про звільнення ОСОБА_4. Поновлено ОСОБА_4 на роботі у Львівському міському комунальному підприємстві «Львівтеплоенерго» на посаді слюсаря з обслуговування теплових мереж Шевченківського району теплових мереж з 19 травня 2015 року. Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_4 31577,04 грн. середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19 травня 2015 року по 09 травня 2016 року, з урахуванням відрахованого податку з доходів громадян та інших обов'язкових відрахувань до спеціальних фондів, які підлягають відрахуванню бухгалтерією підприємства при виплаті позивачу. Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь держави 551,20 грн. судового збору. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць в сумі 3132,95 грн. допущено до негайного виконання.

Рішення в апеляційному порядку оскаржило ЛМКП «Львівтеплоенерго»,вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. В апеляційній скарзі зазначає, що позивач був звільнений з підприємства у зв'язку з призовом на строкову військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, редакція якої на момент звільнення не передбачала збереження місця роботи і середнього заробітку за особою призваною на строкову військову службу. Також зазначає, що гарантії, передбачені в чинній редакції ст. 119 КЗпП України, не поширюються на позивача, оскільки на момент його звільнення з роботи 18.05.2015 року існувала колізія між ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» і п. 3 ст. 36 КЗпП України, яка передбачала звільнення призваних на строкову військову службу працівників. Дана колізія усунута 11.06.2015 року з моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 433-VIII, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку. Крім цього, апелянт вважає, що позивачем пропущено встановлений ст. 233 КЗпП України місячний строк звернення до суду з позовною заявою, оскільки судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 був демобілізований з лав Збройних Сил України 28.04.2016 року, трудову книжку він отримав у ЛМКП «Львівтеплоенерго» 12.05.2016 року, а з позовом звернувся лише 27.07.2016 року. З вищенаведених підстав апелянт просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ЛМКП «Львівтеплоенерго» Собечко Г.І. на підтримання доводів апеляційної скарги, заперечення представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 щодо задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11, ч.1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення ОСОБА_4 під час особливого періоду, коли була чинною норма про збереження місця роботи, посади та середнього заробітку за працівниками, призваними на строкову військову службу на особливий період, є незаконним, а тому прийшов до висновку про підставність позову про скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі, а відтак і про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Частина 6 ст.43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Так, згідно ч.3 ст.119 КЗпП України, в редакцій чинній на час винесення 18.05.2015 року оскаржуваного наказу, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно абз. 10 ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім того, згідно абз. 4 ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до п. 1 Указу Президента України №15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію» було постановлено оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Пунктом 9 цього Указу передбачено, що цей Указ набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.

Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 року було затверджено Указ Президента України №15/2015 від 14.01.2015 року «Про часткову мобілізацію», а пунктом 2 цього Закону визначено, що цей Закон набирає чинності з дня його опублікування.

Так, 20 січня 2015 року Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 року було опубліковано в газетах «Урядовий кур'єр» № 9 та «Голос України» № 8.

Таким чином, було оголошено мобілізацію, і відбулося настання особливого періоду, на 210 діб, починаючи з 21 січня 2015 року по 18 серпня 2015 року.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з ЛМКП «Львівтеплоенерго» з 26.06.2014 року, прийнятий слюсарем з обслуговування теплових мереж Шевченківського району теплових мереж по строковому трудовому договору (наказ №383-к від 26.06.2014р.), 25.09.2014 року переведений на постійну роботу за даною професією (наказ № 543-к від 23.09.2014 р.).

Наказом № 320-к від 18.05.2015 року ОСОБА_4 звільнено з роботи у зв'язку з призовом на строкову військову службу, згідно з п.3 ст.36 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги в розмірі двох мінімальних заробітних плат з 18.05.2015 р. Підстава: повістка на ОСОБА_4 видана Личаківсько-Шевченківсько-Залізничним ОРВК м.Львова. Звільнення позивача на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України підтверджується записами у його трудовій книжці.

Постановою Залізничного районного суду м.Львова від 24.03.2016 року директора ЛМКП «Львівтеплоенерго» ОСОБА_7 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 41 КУпАП і накладено на нього стягнення штраф у розмірі 510 грн. Згідно постанови суду 25.12.2016 року під час проведення перевірки ЛМКП «Львівтеплоенерго», що знаходиться за адресою: м. Львів, вул. Д.Апостола,1, було виявлено порушення вимог законодавства про працю, допущені директором ОСОБА_7, а саме: порушення ч.3 ст.36 КЗпП України - адміністрацією Підприємства, при звільненні з роботи слюсара з обслуговування теплових мереж Шевченківського району теплових мереж ЛМКП «Львівтеплоенерго» ОСОБА_4 у зв'язку з призовом на військову строкову службу, на підставі повістки на 19.05.2015 року виданої Личаківсько-Шевченківсько-Залізничним ОРВК м. Львова, не враховано змін у ч.2 статті 119 КЗпП України (в редакції Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» від 15 січня 2015 року), які набрали чинності до моменту призову останнього, а також порушення частини 2 статті 119 КЗпП України (в редакції Закону України Про військовий обов'язок і військову службу» від 15 січня 2015 року) - адміністрацією Підприємства не збережено місце роботи (посади) та середній заробіток на Підприємстві за слюсарем з обслуговування теплових мереж Шевченківського району теплових мереж ЛМКП «Львівтеплоенерго» ОСОБА_4, якого призвано на строкову військову службу та звільнено з роботи.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який враховуючи наведені обставини та те, що на дату прийняття оскаржуваного наказу, 18.05.2015 року діяв особливий період і норма права про збереження місця роботи, посади та середнього заробітку за працівниками, призваними на строкову військову службу на особливий період, прийшов до висновку, що вимоги позивача про скасування наказу №320-к від 18.05.2015 року та поновлення його на роботі є законними, підтверджені належними та допустимими доказами, в зв'язку з чим такі підлягають до задоволення.

Доводи апеляційної скарги про наявність до прийняття Верховною Радою України Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» від 14.05.2015 року, колізії між нормами ч.2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов»язок і військову службу» і нормами КЗпП України в редакції, чинній на момент звільнення позивача, є безпідставними.

Вищезазначене також спростовує доводи апелянта про те, що передбачені ч. ч. 2, 3 ст. 119 КЗпП України у чинній редакції не розповсюджуються на позивача, який був звільнений до 11.06.2015 року, тобто, до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду».

Проводячи розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, згідно з абз. 3 п. 2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, а тому суд першої інстанції правильно вважав, що у даному випадку розрахунковим періодом для обчислення середньоденної заробітної плати слід вважати березень-квітень 2015 року, що передували звільненню позивача.

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для обчислення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Враховуючи довідку ЛМКП «Львівтеплоенерго» № 910 від 21.10.2016 року, згідно з якою загальна сума доходу ОСОБА_4 за березень-квітень 2015 року становила 6265,90 грн., враховуючи те, що у період березня-квітня 2015 р. було 42 робочих дні, суд вірно визначив, що середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці становила 149,18 грн. (6265,90:42 = 149,18).

Судом також вірно визначено період вимушеного прогулу, за який згідно ст.233 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток, що становить 228 робочих днів: з 19.05.2015 року по 09.05.2016 року.

Також судом встановлено, що при звільнені з роботи позивачу була виплачена вихідна допомога в розмірі двох мінімальних заробітних плат, що становить - 2436 грн., а тому з врахуванням роз»яснень п.32 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9, ця сума відповідно зараховується при розрахунку середнього заробітку.

Суд першої інстанції при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача за період з 19.05.2015 року по 09.05.2016 року провів правильний розрахунок у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, з врахуванням виплати вихідної допомоги становить 31577,04 грн. ((149,18 х 228) - 2436 = 31577,04), які підлягають стягненню з відповідача на користь ОСОБА_4

Розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу, період нарахування такого, позивачем не оскаржується, що свідчить про те, що він з таким розрахунком і періодом нарахування погодився.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно з ч.1 ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Відповідно до роз»яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про поважність причин пропуску позивачем строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, що є підставою для поновлення цього строку, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_4 був демобілізованим із лав Збройних Сил України 28 квітня 2016 року, трудову книжку у відділі кадрів він отримав 12.05.2016 рроку, що підтверджується довідкою ЛМКП «Львівтеплоенерго» №333 від 24.10.2016 р., а отже, визначений ч.1 ст.233 КЗпП України місячний строк звернення до суду за наведених обставин слід обчислювати з 13.05.2016 року.

Звертаючись до суду з даним позовом 27.07.2016 року, тобто з пропуском передбаченого законом строку, позивач просив визнати причини пропуску звернення до суду поважними та поновити вказаний строк, посилаючись, зокрема, на тривалу відсутність з поважних причин, у зв'язку з відрядженням і неможливість через це вчасно звернутися до суду.

Враховуючи лист - повідомленням №10/10/16/01 від 10.10.2016 року, яким підтверджується, що ОСОБА_4 працює на посаді монтажник санітарно-технічних систем за цивільно-правовою угодою з 10.05.16 р. по теперішній час на об'єкті ЖК «Леви міста» по вул. Стрийська, 45 в м.Львів, і у зв'язку з виробничою необхідністю знаходився у відрядженні в м.Київ на підприємстві «Будгарант Плюс» з 15.05.2016 р. по 30.06.2016 р., суд першої інстанції вірно визнав поважними причин пропуску позивачем строку звернення до суду, а тому підставно вважав, що строк пропущений з поважних причин і такий підлягає поновленню.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно та всебічно з"ясував обставини справи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів перевіривши законність та обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу Львівського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27 січня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Ванівський О.М.

Цяцяк Р.П.