Справа № 405/5723/16-ц
Провадження №2/405/1050/16
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
01 лютого 2017 року Ленінський районний суд м. Кіровограда в складі:
головуючого судді - Іванової Л.А.
при секретарі - Береді Я.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кропивницький цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2. про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зазначивши в обґрунтування позовних вимог, що вона (позивач) у 1997 році від Міністерства оборони України, як військовослужбовець, отримала квартиру АДРЕСА_1, в якій проживає і на сьогоднішній час. 10.08.2007 року вона приватизувала зазначену квартиру та отримала свідоцтво про право власності. Крім того, вказала, що в квартирі зареєстрована вона (позивач), її чоловік ОСОБА_3., донька ОСОБА_2, онука ОСОБА_4. та онук ОСОБА_5., при цьому, її донька ОСОБА_2. не проживає за місцем реєстрації з 2008 року, фактично проживає зі своїм чоловіком у селі Богданівка, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, не піклується про дітей, відносно яких позбавлена батьківських прав, у зв'язку з чим вона (позивач) оформлює опікунство над дітьми та має намір оформити субсидію на оплату за житлово-комунальні послуги, на підставі чого неодноразово зверталася до відповідача з проханням добровільно знятися з реєстрації за вказаною вище адресою, на що отримала відмову відповідача. Зазначила, що реєстрація відповідача за вказаною вище адресою порушує її права як власника квартири, оскільки вона несе додаткові витрати по оплаті за житлово-комунальні послуги та не має можливості оформити субсидію.
З огляду на зазначене та з посиланням на ст. ст. 317, 321, 391 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», позивач просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.
В судове засідання позивач надала суду заяву за вх. № 2124 від 01.02.2017 року про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2. в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі, заяви, клопотання відсутні.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд визнав за можливе розглянути справу у відсутності відповідача за наявними у справі доказами та в порядку ч. 1 ст. 225 ЦПК України ухвалив розглядати справу заочно, проти чого позивач в адресованій на адресу суду заяві не заперечувала.
Дослідивши докази по справі в їх сукупності, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачу ОСОБА_1., на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.08.2007 року, записано в реєстрову книгу за №54, належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1, при цьому, свідоцтво про право власності на житло видано на прізвище ОСОБА_1.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.
Крім того, встановлено, що 03.09.2014 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_3., змінивши прізвище після реєстрації шлюбу на «ОСОБА_1».
Судом також встановлено, що відповідно до довідки, виданої ПП «Кіровоградська компанія інвестиційного будівництва Кіровоградінвестбуд» №300 від 21.06.2016 року ОСОБА_1 зареєстрована та проживає за адресою АДРЕСА_1, разом з нею зареєстровані та проживають чоловік ОСОБА_3, 1973 року народження, онуки ОСОБА_4, 2006 року народження, ОСОБА_5, 2007 року народження, ОСОБА_6, 2011 року народження; донька ОСОБА_2, 1986 року народження, зареєстрована, але не проживає за вказаною адресою.
Згідно з відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Кіровоградській області від 05.10.2016 року місце проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 з 05.09.2007 року.
Відповідно до довідки-акту від 14.01.2016 року, складеного в присутності завбудинком ОСОБА_7 та сусідів ОСОБА_8., ОСОБА_9, ОСОБА_10., за адресою АДРЕСА_1 проживає сім'я: ОСОБА_1, 1967 р.н. - власник, чоловік ОСОБА_3, 1973 р.н., онуки: ОСОБА_4, 2006 р.н., ОСОБА_5, 2007 р.н., ОСОБА_6, 2011 р.н., донька ОСОБА_2, 1986 р.н. зареєстрована, але не проживає за зазначеною адресою.
Відповідно до акту-довідки про відсутність особи за місцем реєстрації від 07.07.2016 року №342, складеного за участю представника ПП «Кіровоградська компанія інвестиційного будівництва Кіровоградінвестбуд» Кутах О.О. та сусідів: ОСОБА_8., кв.№160, ОСОБА_11., кв.№145, ОСОБА_7, АДРЕСА_2, ОСОБА_2, 1986 року народження, зареєстрована, однак не проживає з 2008 року, не приймає участі в утриманні житла.
Крім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2. є донькою позивача, відповідно до рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 26.04.2016 року, яке набрало законної сили 08.06.2016 року, ОСОБА_2., ІНФОРМАЦІЯ_1, позбавлена батьківських прав відносно дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.
Зазначеним рішенням також встановлено, що відповідач ОСОБА_2. проживає окремо від позивача, діти проживають разом з позивачем.
Викладені вище обставини підтверджені матеріалами справи: свідоцтвом про право власності на житло від 10.08.2007 року, відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС, УДМС України в Кіровоградській області від 05.10.2016 року, згідно з якими ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 з 05 вересня 2007 року, актом-довідкою про відсутність особи за місцем реєстрації від 07.07.2016 року №342, складеного за участю представника ПП «Кіровоградська компанія інвестиційного будівництва Кіровоградінвестбуд» Кутах О.О. та сусідів: ОСОБА_8., кв.№160, ОСОБА_11., кв.№145, ОСОБА_7, АДРЕСА_2, за яким, ОСОБА_2, 1986 року народження, зареєстрована, однак не проживає з 2008 року за вказаною вище адресою, не приймає участі в утриманні житла, а тому вважаються судом встановленими.
Конституція України встановила основні засади права власності. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним, та складається з правомочностей власника щодо права володіння, права користування і права розпорядження.
Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
В свою чергу, ст.47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.
Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).
Більш того, на підставі ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Члени сім'ї власника житла набувають речових прав, а саме сервітутних (особистий сервітут) на право користування житлом, належним власнику, сутність яких полягає в тому, що суб'єкт даного права має змогу користуватися чужою річчю.
Відповідно до ст.395 ЦК України, речовими правами на чуже майно, серед іншого, визнається право користування (сервітут).
Крім того, ч. 1 ст. 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК України. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, за умови збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна.
Більш того, у разі втрати особою статусу члена сім'ї, сервітут не припиняється, однак за відсутності згоди про безоплатне користування житлом колишній член сім'ї повинен вносити плату за користування житлом і за комунальні послуги, що відповідає положенням ч. 4 ст. 156 та ст. 162 ЖК України.
При цьому, судом також відзначається, що наявність у члена сім'ї власника житла іншої можливості задоволення своїх потреб у житлі не може бути підставою для припинення права члена сім'ї на користування цим житлом, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України.
Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини суд відзначає, що правовідносини між сторонами мають бути врегульовані відповідно до положень ч.2 ст. 405 ЖК України, згідно з якою член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю сторін між ним і власником житла або законом.
Оскільки, під час судового розгляду встановлено, що відповідач без поважних на те причин не проживає в квартирі АДРЕСА_1, з 2008 року, тобто понад один рік, і даний факт не спростовано під час судового розгляду справи, приймаючи до уваги, що відповідач не вносила плату за користування житлом і за комунальні послуги, між сторонами не було встановлено іншого порядку втрати права на користування житлом, ніж той, який встановлений Законом, більш того, відповідач з 2008 року не проживає в квартирі, яка належить на праві приватної власності позивачу, без поважних причин, суд приходить до висновку про те, що існують передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 про визнання відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування відповідним житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1, при цьому, судом при вирішенні справи враховується також правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16.01.2012 р. у справі №6-57цс11, відповідно до якого у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.
З урахуванням викладеного вище, необхідним є визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Крім того, згідно з ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації.
Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача стягнути судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.
Відповідно до ст.ст.16, 317, 394, 405 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 57, 60, 61, 79, 88, 212 - 215, 218, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда шляхом подачі до суду першої інстанції протягом десяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.
Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
В порядку статті 233 ЦПК України заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого ЦПК України.
Суддя Ленінського районного суду
м. Кіровограда Л.А. Іванова