Ухвала іменем україни
06 вересня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ізмайлової Т.Л.,

суддів: Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,

Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: Служба у справах дітей Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, прокуратура Дніпровського району м. Києва, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, за касаційною скаргою ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_5, на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 08 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та стягнення з відповідача аліментів на неповнолітнього сина ОСОБА_6 в розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги ОСОБА_3 мотивувала тим, що з 27 квітня 2010 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_4, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6 Рішенням Гагарінського районного суду м. Севастополя від 31 жовтня 2011 року шлюб між ними було розірвано, син залишився проживати з нею. Відповідач після розірвання шлюбу та до цього часу не надає матеріальної і моральної допомоги на утримання сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, ухиляється від виконання батьківських обов'язків щодо виховання дитини, не цікавиться життям свого сина, не відвідував та не відвідує сина вдома, участі в утриманні і вихованні дитини також не приймає.

Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 08 червня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ј частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 28 грудня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У решті заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_5, просить ухвалені в справі рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, з 27 квітня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі, в якому ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6

Рішенням Гагарінського районного суду м. Севастополя від 31 жовтня 2011 року шлюб між сторонами розірвано.

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просила позбавити останнього батьківських прав відносно сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та стягнути з відповідача аліментів на неповнолітнього сина ОСОБА_6 у розмірі ј частки з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісяця, починаючи з дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.

На підтвердження заявлених вимог ОСОБА_3 надала суду укладений нею договір оренди квартири від 22 грудня 2015 року, з якого вбачається, що вона орендує квартиру АДРЕСА_1; відповідь Дніпровського управління поліції ГУ у м. Києві від 21 січня 2016 року на її звернення стосовно втрати родинних зв'язків з відповідачем з повідомленням про те, що проведеними заходами місцезнаходження останнього не встановлене; висновок психолога від 18 грудня 2015 року.

Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив із того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення ОСОБА_4 від виконання своїх батьківських обов'язків з виховання та утримання дитини та проживання дитини з позивачем.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів, зазначав, що ОСОБА_3 разом з сином ОСОБА_6 перемістилася з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим до м. Києва, про що 03 вересня 2014 року Управлінням праці та соціального захисту населення Дніпровської в м. Києві районної державної адміністрації було видано довідку № про взяття на облік особи з тимчасово окупованої території України.

Колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч. ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов'язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину.

Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

ОСОБА_3 не надано належних та допустимих доказів невиконання відповідачем батьківських обов'язків без поважних причин, а судом не встановлено винної поведінки останнього щодо ухилення від виховання сина і свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками. Крім того, ОСОБА_3 не довела суду, що спілкування відповідача з дитиною в подальшому може призвести до порушень прав та інтересів останньої.

ОСОБА_3 надано складний психологом ОСОБА_8 висновок від 18 грудня 2015 року, у якому зазначено про те, що при проведенні бесіди встановлено, що ставлення ОСОБА_6 до батька характеризується образою, злістю, розчаруванням, відстороненням, небажанням підтримувати з ним емоційний зв'язок; дитина ОСОБА_6 проживає разом зі своєю матір'ю ОСОБА_3, яка самостійно займається вихованням та утриманням сина, натомість батько ОСОБА_4 не спілкується з сином, дитина не отримує батьківського виховання та батьківської любові; моральної та матеріальної допомоги на утримання ОСОБА_4 не надавав і не надає, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною, не проявляє до неї батьківської турботи, не цікавиться її життям, станом здоров'я, не відвідує її, не займається її розвитком та не приймає участі у її вихованні (а. с. 44-45).

Разом із тим суд вважав цей висновок недостатньо обґрунтованим, таким, що суперечить інтересам малолітнього ОСОБА_6, який складався на замовлення та зі слів ОСОБА_3

Дніпровською районною у м. Києві державною адміністрацією була надана відповідь від 04 березня 2016 року № 1658/41/4/103 про те, що орган опіки та піклування не може надати висновок про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 у зв'язку з тим, що на даний час мати дитини ОСОБА_3 проживає в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1, але дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зі слів матері, перебуває в Російській Федерації в м. Санкт-Петербурзі. Повернути дитину до України з Російської Федерації та з окупованої території Автономної Республіки Крим громадянка ОСОБА_3 не може. Ці обставини не надають можливості в повній мірі дослідити участь батька у вихованні та утриманні дитини. Крім того, не має можливості провести бесіду з батьком дитини з метою з'ясування його ставлення до питання позбавлення батьківських прав, так як відповідно до довідки, наданої Дніпровським управлінням поліції від 21 січня 2016 року, проведеними заходами місцезнаходження громадянина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, на території України не встановлено. Зі слів ОСОБА_3, він залишився на окупованій території Автономної Республіки Крим (а. с. 58-59).

Зважаючи на викладені обставини, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відсутність батька в житті дитини, насамперед, може бути пов'язана з об'єктивними чинниками, як то окупація території Автономної Республіки Крим та негативні наслідки, які настали для населення відповідної території, а не свідоме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження такої поведінки відповідача суду не надано.

Оскільки перебування ОСОБА_6 на лікуванні в Російській Федерації в м. Санкт-Петербурзі на час ухвалення рішення суду не свідчить про те, що ОСОБА_4 не займається вихованням сина та не утримує його, апеляційний суд правильно застосував положення ст. ст. 180-183 СК України та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів на малолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ј частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 28 грудня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

З огляду на наведене, касаційна скарга підлягає відхиленню, а рішення апеляційного суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_5, відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 08 червня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.Л. Ізмайлова

Судді: Є.П. Євграфова

О.І.Євтушенко

О.В.Кадєтова

Г.І.Мостова