Справа № 242/5738/16-ц
Провадження № 2/242/23/17
12 червня Селидівський міський суд Донецької області
у складі: головуючого - судді Коліщук З.М.,
з участю секретаря Яцканич А.В.,
розглянувши у порядку ч.2 ст.197 ЦПК України цивільну справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування в порядку регресу витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування, -
Представник позивача ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності, в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач в судове засідання не зявився. Про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.
За таких обставин в порядку, передбаченому ч.1 ст.224 ЦПК України, за згодою позивача, суд вважає за можливе вирішити справу у відсутності відповідача, на підставі наявних в ній даних і доказів, з постановленням заочного рішення.
Згідно постанови Ворошиловського районного суду Донецької області від 03.12.2013 року, яка набрала законної сили 14.12.2013 року, ОСОБА_1. визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст..124 КУпАП та провадження по справі закрито на підставі ст.. 38 КУпАП (арк.. справи 6).
Також позивачем понесені додаткові витрати на аварійного комісара у розмірі 889,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням №5996 від 22.04.2014 року (арк.. справи 18).
Згідно ст..509 ЦК України, зобов»язанням є правовідношення, в якому одна сторона(боржник) зобов»язана вчинити на користь другої сторони(кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов»язку.
Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів врегульовано Законом України №1961-IV від 01.07.2004 р. «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі -Закон № 1961-IV), із змінами, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин.
Пунктом 2.1 ст.2 Закону № 1961-IV встановлено, що відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.
Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (права власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
За ст.1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Згідно Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі- Закон) передбачено, що завданням МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.
Відповідно до пп. а п.41.1 ст.41 цього Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам п.1.7 ст.1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Згідно ст.22 Закону, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи.
Відповідно до ст.29 Закону, у звязку з пошкодженням транспортного засобу страховиком відшкодовуються витрати, повязані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.
Відповідно до пп.38.2.1 п.38.2 ст.38 Закону, Моторне (транспортне) страхове бюро України після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у п.13.1 ст.13 цього Закону.
Частиною 1 ст.1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Суд вважає встановленим наявність фактів, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, про що надано належні та допустимі докази підтвердження виплати страхового відшкодування та зворотного права вимоги, а тому позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню.
Що стосується позовної вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку, що дана позовна вимога підлягає частковому задоволенню у звязку з наступним.
Статтею 79 ЦПК України передбачено види судових витрат.
Так, ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з: судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, зокрема належать витрати на правову допомогу, витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду, витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз, витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача.
Визначені ЦПК України види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов'язок нести інші витрати, не передбачені законодавством. Склад судових витрат по окремим його видам не є вичерпним.
Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).
Згідно ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.
Судом встановлено, що між Моторним (транспортним) страховим бюро Українита ФОП ОСОБА_5 укладено договір про надання правової допомоги від 27 вересня 2012 року № 70.
Розмір витрат на оплату правової допомоги визначено за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.
Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".
Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (в ред. станом грудень 2016 року, тобто дату подання позовної заяви) на розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків мінімальної заробітної плати, розмір якої встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Таким чином, суд дійшов висновку, що витрати повязані із супроводженням процесу, витрати у звязку із необхідністю підготовки позовної заяви про стягнення заборгованості та на представництво інтересів в суді у розмірі 2 893,00 грн., відносяться до витрат, пов'язаних з розглядом справи, та підлягають частковому задоволенню виходячи із граничного розміру визначеному Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» у розмірі 551,2 грн. за дії повязані із підготовкою позовної заяви про стягнення заборгованості, оскільки позов підписано представником позивача, витрати повязані із супроводженням справи у суді задоволенню не підлягають, так як справу розглянуто в порядку заочного провадження без участі відповідача та позивача (від представника позивача надано заяву про розгляд справи без його участі), а доказів щодо вчинення інших процесуальних дій (наприклад, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів, тощо) суду не надано.
На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України підлягають частковому задоволенню.
На підставі ст. 88 ЦПК України, документально підтверджені витрати позивача на сплату судових витрат у розмірі 1378 грн. 00 коп. покласти на відповідача.
Керуючись ст.ст. 88,212-215, 217-218, 224-226 ЦПК України, суд,-
Позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1про відшкодування в порядку регресу шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задовольнити частково.
У задоволенні решти позовних вимог Моторному (транспортному) страховому бюро України відмовити.
Заява про перегляд заочного рішення може бути подана до місцевого суду протягом десяти днів з дня отримання його копії.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, і може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Донецької області шляхом подання апеляційної скарги через суд першої інстанції, який постановив ухвалу, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутніми у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання цього рішення.

Суддя