АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2813/17 Справа № 178/1567/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Лаченкова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Городничої В.С.

при секретарі - Кравцова Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року

по справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Криничанської районної ради Дніпропетровської області, третя особа: Перша Дніпродзержинська державна нотаріальна контора про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2016 року до Криничанського районного суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Криничанської районної ради Дніпропетровської області, третя особа: Перша Дніпродзержинська державна нотаріальна контора про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування за законом.

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог щодо визнання за нею в порядку спадкування за законом після померлого 12 грудня 2005 року ОСОБА_4 права на довічне успадковане володіння 1/2 частиною земельної ділянки, площею 46,7 га, яка розташована на території Гуляйпільської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області призначення якої ведення селянського (фермерського) господарства, що належала померлому на підставі Державного акту серії ДП від 24 червня 1996 року відмовлено.

ОСОБА_3 в задоволенні позовних вимог щодо визнання за нею в порядку спадкування за законом після померлого 12 грудня 2005 року ОСОБА_4 права на довічне успадковане володіння 1/2 частиною земельної ділянки, площею 46,7 га, яка розташована на території Гуляйпільської сільської ради Криничанського району Дніпропетровської області призначення якої ведення селянського (фермерського) господарства, яка належала померлому на підставі Державного акту серії ДП від 24 червня 1996 року відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять скасувати рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 згідно державного акту на право постійного користування землею серії ДП від 24 червня 1996 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 441, рішенням Криничанської районної ради народних депутатів Криничанського району Дніпропетровської області від 14 червня 1996 року за № 6-ХП/ХХП було надано у постійне користування земельну ділянку площею 100 га.

Вказана земельна ділянка розташована на території Гуляйпільської сільської ради, та була надана для створення та ведення селянського (фермерського) господарства.

27 червня 1996 року було зареєстровано фермерське господарство «Букурія», відповідно до статуту якого, власником його є ОСОБА_4.

З вказаної земельної ділянки членам фермерського господарства ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 були виділені земельні паї і в користуванні ОСОБА_4 залишилась земельна ділянка, площею 46,7 га.

12 грудня 2005 року ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 042023, виданим 13 грудня 2005 року виконавчим комітетом Щорської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області.

При зверненні до нотаріальної контори за отриманням спадщини ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було відмовлено у звязку з тим, що ними не надано до нотаріальної контори правовстановлюючий документ на земельну ділянку.

Згідно з ч.1 ст.92 ЗК України право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту ч.2 ст.92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них, чого спадкодавець не зробив.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно із частиною першою стат ч.1 ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Згідно із ч.1 ст.407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Такий договір спадкодавець з власником земельної ділянки не укладав.

Відповідно до ч.2 ст.407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та ч.2 ст.102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Разом з тим, статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Згідно із ч.1 ст.20 зазначеного Закону майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов до правильного та обгрунтованого висновку, що право користування земельною ділянкою, що виникло у ОСОБА_4 на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Приведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

ОСОБА_9