АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючий суддя Оніщук М.І.,

судді Українець Л.Д., Шебуєва В.А.,

секретар Майданець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» про визнання угоди недійсною,

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом про визнання недійсною додаткову угоду №1 від 10.11.2008 до кредитного договору.

Свої вимоги обгрунтовувала тим, що 29.08.2007 уклала з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитний договір №014/0848/85/117176, відповідно до якого отримала грошові кошти в розмірі 40 000 доларів США. Вказує, що укладена додаткова угода № 1 від 10.11.2008 до кредитного договору про підвищення відсоткової ставки з 9,0% річних до 16,85% річних порушує її права згідно Закону України «Про захист прав споживачів» та здійснено без її погодження. У зв'язку з викладеним просила додаткову угоду визнати недійсною.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04.04.2017 у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову. Зокрема зазначає, що суд першої не звернув уваги на те, що про підвищення відсоткової ставки позивач дізналась лише коли їй було надано довідку про операції за кредитом. З моменту підвищення відсоткової ставки, 11.11.2008, жодних письмових повідомлень банком не надсилалось. Крім того, судом проігноровано приписи ч. 1 ст. 651 ЦК України, оскільки не передбачено право установи банку в односторонньому порядку підвищувати відсоткову ставку за користування кредитними коштами.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача направив на адресу суду заперечення на апеляційну скаргу. Позивач та її представник про причини неявки суд не повідомили, а відтак їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Згідно вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення суду, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, щопри підписанні Додаткової угоди про доповнення до кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договори містять всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства.

Вказаний висновок суду є законним та обґрунтованим, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, що 29.08.2007 позивачка уклала кредитний договір №014/0848/85/117176 з ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», відповідно до якого отримала грошові кошти в розмірі 40 000 доларів США.

ОСОБА_3 під час отримання кредиту у сумі 40 000,00 доларів США 29.08.2007 була співробітником ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та займала посаду провідного економіста Базового відділення Житомирської обласної дирекції (м. Житомир, площа Перемоги, 10-А). За погодження сторін співробітник банку підпадав під пільгові умови, тобто, відсоткова ставка призначалася менша ніж була насправді, яка була визначена Тарифним Комітетом Банку на дату видачі кредиту, а саме 9,0% річних.

10.11.2008 між сторонами була укладена додаткова угода № 1 (для співробітника Банку по програмі «Земельна ділянка в кредит») до кредитного договору №014/0848/85/117176 від 29.08.2007 згідно якої, сторони домовились внести зміни до кредитного договору, а саме доповнити п.3.10 наступним текстом «Також Сторони домовились, що розмір процентної ставки за цим Договором змінюється у випадку припинення трудових відносин між Банком та Позичальником (шляхом підвищення до рівня діючої процентної ставки визначеної Тарифним Комітетом Банку на дату припинення трудових відносин).

У зв'язку з чим, після звільнення 11.11.2008 з банку, позивачу було збільшено відсоткову ставку до 16,85% річних.

Приписами ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором.

Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором.

Вказана додаткова угода №1 є невід'ємною частиною кредитного договору, підписувалася позичальником добровільно за погодженням сторін.

Виходячи з викладеного, доводи апеляційної скарги про одностороннє збільшення відсоткової ставки за користування кредитом не відповідають обставинам справи, оскільки сторони погодили таке збільшення згідно додаткової угоди № 1 від 10.11.2008.

Крім того судом встановлено, що між стронами укладена додаткова угода № 1 від 25.03.2009 до кредитного договору №014/0848/85/117176 від 29.08.2007. За умовами Додаткової угоди за заявою позичальника зменшувалося фінансове навантаження на Позичальника в умовах кризових явищ в економіці України. Згідно п. 2 Додаткової угоди тимчасово на строк з 25.03.2009 по 25.10.2010 тимчасово встановлювалася процентна ставка за користування кредитом у розмірі 10,85% річних.

Згідно пункту 6.2 кредитного договору між сторонами погоджено, що у випадках, передбачених цим Договором, сторони можуть змінити відсоткову ставку за користування кредитом погоджуючи письмово за погодженням сторін (додаткова угода №1 від 10.11.2008).

Згідно довідки від 03.06.2014 про операції за кредитом (а.с. 12-13), наданої за період з 29.08.2007 по 02.06.2014 вбачається, що за період з 25.03.2009 по 25.03.2010 застосовано процентну ставку 10,85%, а з 26.03.2010 застосовано процентну ставку 16,85% річних, що відповідає умовам кредитного договору та додаткових угод від 10.11.2008 та 25.03.2009.

Щодо посилань апелянта на недійсність угоди з підстав, передбачених ст. 215 ЦК України, слід вказати наступне.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Як передбачено ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що зумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог про визнання угоди недійсною, не дають підстав для висновку, що укладена угода, не відповідає вимогам закону та порушує права позивача, а отже відсутні підстави для визнання її недійсною та для застосування наслідків недійсного правочину.

З вищенаведених підстав доводи апеляційної скарги є безпідставними і необґрунтованими і підлягають відхиленню.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення.

Таким чином, при апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, при цьому, не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Отже, з огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду без змін.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 квітня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» про визнання угоди недійсною- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.І. Оніщук

Судді Л.Д. Українець

В.А.Шебуєва