УХВАЛА

іменем україни

14 червня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України» на рішення апеляційного суду Житомирської області від 7 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 29 квітня 2013 року вона працювала на посаді бухгалтера державної установи «Житомирський обласний центр Держсанепідемслужби України» (далі - ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України»).

Наказом від 10 березня 2016 року її було звільнено із займаної посади на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Зазначала, що вказаний наказ є незаконним, оскільки вона сумлінно виконувала свої посадові обов'язки та не здійснювала безпосереднє обслуговування грошових або товарних цінностей. Крім того, факт зловживання службовим становищем, порушення трудової дисципліни, положень посадової інструкції та заподіяння збитків відповідачу з її вини останнім не доведено. Перед звільненням жодних письмових пояснень в неї відібрано не було.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_3 просила визнати незаконним наказ про її звільнення, поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати завдану їй незаконним звільненням моральну шкоду у розмірі 90 тис. грн.

2 серпня 2016 року назва ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України» була змінена на державну установу «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України» далі - ДУ «Житомирський ОЛЦ МОЗ України»).

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 20 липня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Додатковим рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 8 вересня 2016 року вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 7 грудня 2016 року судові рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано наказ від 10 березня 2016 року № 41-ОС незаконним.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді бухгалтера з розрахунку заробітної плати відділу бухгалтерського обліку ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України» з 10 березня 2016 року.

Стягнуто з ДУ «Житомирський ОЛЦ МОЗ України» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 березня 2016 року по 7 грудня 2016 року у розмірі 43 510 грн 72 коп. (сума визначена без утримання податку та інших обов'язкових платежів) та 1 тис. грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ДУ «Житомирський ОЛЦ МОЗ України», посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, щозвільнення ОСОБА_3 на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України здійснено з дотриманням вимог трудового законодавства, позивач є працівником, який безпосередньо здійснює обслуговування грошових коштів, а роботодавцем було виявлено факт безпідставного нарахування премій працівникам установи протягом 2013-2015 років, що є об'єктивною підставою для втрати довіри зі сторони відповідача.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції, виходив із того, що звільнення ОСОБА_3 відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки посада позивачки не належить до переліку посад, з якими обов'язкове укладання договору про повну матеріальну відповідальність, з позивачкою не укладався такий договір, тому вона не є працівником, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності, та не може бути звільнена за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Проте погодитись із такими висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним положенням закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 23-25 лютого 2016 року у ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України» проведено перевірку, за результатами якої складено акт та виявлено, що бухгалтерами ОСОБА_4 та ОСОБА_3 здійснено неналежний контроль за витрачанням коштів із фонду оплати праці працівникам ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України», що входить до їх безпосередніх обов'язків, та призвело до незаконного витрачання коштів і втрат бюджетних коштів.

За наслідками перевірки наказом від 10 березня 2016 року № 41-ос ОСОБА_3 звільнено з посади бухгалтера з розрахунку заробітної плати відділу бухгалтерського обліку ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України» на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (з підстав втрати довір'я) з 10 березня 2016 року.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.

Розірвання трудового договору за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України можливе за таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл тощо); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір'я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу.

Правовий аналіз цієї норми матеріального права дає підстави для висновку про те, що вона не передбачає настання для роботодавця негативних наслідків, чи наявності завданої роботодавцю матеріальної шкоди як обов'язкової умови для звільнення працівника; звільнення з підстави втрати довір'я може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями).

Безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл тощо. Основні слова, що відображають розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, - це прийняття і збереження. Тобто, основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові, товарні або культурні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. Коло цих працівників може бути розширене за рахунок основного кола матеріально відповідальних осіб, тобто осіб, з якими відповідно до законодавства можуть бути укладені договори про повну матеріальну відповідальність.

Вирішуючи під час розгляду справи про поновлення на роботі працівника, звільненого за п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, питання, чи відноситься позивач до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, суду в кожному конкретному випадку необхідно з'ясувати: чи становить виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей, основний зміст трудових обов'язків позивача; чи носить виконання ним указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-100цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України (з подальшими змінами і доповненнями) має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як роз'яснено в абзаці 2 п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», звільнення з підстав втрати довіри суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом та ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довіри (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільненні з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою.

Вирішуючи спір, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_3 не відноситься до кола працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, оскільки згідно з посадовою інструкцією основний зміст її трудових обов'язків не становить виконання операцій, що пов'язані з таким обслуговуванням цінностей (прийняття їх під звіт, збереження), виконання нею трудових обов'язків відповідно до посадової інструкції не має відповідального, підзвітного характеру з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей; не встановлено також при цьому і порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями. Договір про повну матеріальну відповідальність з позивачем не укладався.

При цьому апеляційний суд не звернув увагу на те, що відповідно до п. 3 посадових інструкцій працівників відділу бухгалтерського обліку ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України», а саме ОСОБА_4 та ОСОБА_3, які є ідентичними, одним із завдань та обов'язків є нарахування заробітної плати працівникам цієї установи та контроль за витрачанням фонду оплати праці.

У наказі ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України» від 10 березня 2016 року зазначено, що бухгалтером з розрахунку заробітної плати відділу бухгалтерського обліку ОСОБА_3 у порушення законодавчих актів, що регулюють порядок нарахування премій та заробітної плати, Положення про преміювання та інші додаткові виплати і посадової інструкції у розміри премій, зазначених у наказах для окремих працівників при нарахуванні заробітних плат, безпідставно та незаконно вносились зміни в бік підвищення, що призвело до заподіяння збитків Центру в особливо великих розмірах 1 357,4 тис. грн, викривлення фінансової та податкової звітності до органів Державної фіскальної служби України, Пенсійного фонду України, персоніфікації громадян. З метою частково погашення матеріальних збитків 8 лютого 2016 ОСОБА_3 та іншими працівниками Центру по квитанціях на рахунок ДУ «Житомирський ОЛЦ ДСЕС України» було внесено 315 777 грн 87 коп., зокрема особисто нею - 40 334 грн 53 коп., що підтверджує факт заподіяння нею шкоди, зловживання службовим становищем та грубе порушення трудової дисципліни і положень посадової інструкції.

На вказані обставини посилалась у своїх запереченнях та позов та у виступі у судових датах в апеляційному суді ДУ «Житомирський ОЛЦ МОЗ України».

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 214, 316 ЦПК України цим доводам належної правової оцінки не дав, вказані обставини належним чином не дослідив, не дав оцінку тому, чи внесення змін при нарахуванні заробітних плат працівникам в бік підвищення є ознакою безпосереднього обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей позивачем, чи є такі дії позивача винними, чи носить виконання позивачем указаних дій відповідальний, підзвітний характер з наявністю обліку, контролю за рухом і зберіганням цінностей, з урахуванням її посадових обов'язків по нарахуванню заробітної плати працівникам установи та контролю за витрачанням фонду оплати праці. Тобто, апеляційний суд не з'ясував належним чином наявність всіх необхідних умов для розірвання трудового договору з позивачем відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та зазначеної правової позиції Верховного Суду України у наведеній постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-100цс16 і роз'яснень у вказаній постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9, зокрема щодо розподілу та порушень правил проведення операцій з матеріальними цінностями та дійшов до передчасного висновку по наявність підстав для задоволення позову.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом апеляційної інстанції не встановлені, рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу державної установи «Житомирський обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 7 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик