Провадження № 2/344/295/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 червня 2017 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді Польської М.В.

при секретарі c/з Мічута Т.Б.,

за участю представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернулася в липні 2015р. до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики від 30.08.2005 року в сумі 1 196 500 гривень (еквівалентно 50000Євро станом на 22.07.2015р.), стягнення судових витрат.

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.10.2015р. позов було задоволено, проте ухвалою від 08.02.2016р. заяву відповідача від 20.01.2016р. задоволено, заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі, при стягненні суми заборгованості за договором позики від 30.08.2005 року просив врахувати курс валюти НБУ станом на дату винесення судового рішення.

Представник відповідача не з'явився в судове засідання 28.03.2017р. (клопотання про відкладення без доручення належних доказів неможливості взяти участь у засіданні) (а.с.234 т.1, 50 т.2) та на 13.06.2017р. (а.с.54 т.2), хоча належним чином був повідомлений представник відповідача ОСОБА_5, який брав участь у судових засіданнях попередньо, а тому зважаючи на строки розгляду справ та повторну неявку сторони відповідача за отриманих пояснень сторін, досліджених доказів, суд вважав за можливе завершити розгляд даної цивільної справи. В інших судових засіданнях, які передували вказаним, представник відповідача та відповідач позов не визнали, вказуючи на те, що такий договір позики з позивачем не укладався.

Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, отримавши роз'яснення експерта, оцінюючи всі докази в сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30.08.2005 року позивач позичив відповідачу 50 000 євро із терміном повернення всієї суми до 30.08.2015 року, що підтверджується наявним в матеріалах справи оригіналом договору позики від 30.08.2005р. (а.с.26 т.1).

Як слідує з умов договору (п.1.1) та отриманого пояснення від сторони позивача, кошти відповідачем ОСОБА_4 бралися на придбання житла і підсобних приміщень. Позивач ОСОБА_3. є матір'ю відповідача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що стверджено сторонами спору і слідує з Свідоцтва про народження та витягу з реєстру про зміну прізвища та імені (а.с.43, 78 т.1).

Заперечуючи позовні вимоги сторона відповідача доводила суду те, що договір позики не підписувався ОСОБА_4, не міг укладатися 30.08.2005 року, оскільки відповідач навчався з 2003 року по 2007р. на стаціонарній формі навчання (хоча навчальний процес як правило розпочинається з 01 вересня, що не було перешкодою на переконання суду щодо укладення будь-яких правочинів 30 серпня), а саме житло ОСОБА_4 було придбане аж у 2008 році. Окрім того, позивач не могла заробити таку суму коштів, оскільки працювала за межами країни тільки з 2000р. по 2005р., а до цього працювала в медичній академії в Україні. Також, представник відповідача зазначав і те, що позивач не має юридичної освіти для складання самого договору позики, та не вміє користуватися комп'ютером для його написання. На думку представника відповідача, ОСОБА_3 таким способом намагається позбавити права свого сина на квартиру, оскільки добровільно переоформити на неї квартиру він відмовився після одруження та створення сім'ї всупереч позиції матері.

Натомість спростовуючи дані доводи сторони відповідача, представник позивача вказав на те, що сам ж відповідач не навів жодних доказів того, що у серпні 2008 році він, окрім позичених у матері коштів, міг мати кошти на набуття у власність квартири по АДРЕСА_1 (а.с.86-88 т.1), при цьому що з 2003р. по 2007р. відповідач стаціонарно навчався після школи у ВНЗ, а на 2008р. (час набуття у власність новоствореного житла відповідачем), він тільки неповний рік як мав можливість заробляти кошти після навчання.

За вимогами ст.1046 ЦК України за договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Як слідує зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Факт підписання відповідачем договору, свідчить про отримання позичальником всієї грошової суми, про що також зазначено і в п.2.2 договору. Оскільки, примірник оригіналу договору позикодавець надав до справи як доказ неповернення позики, суд дійшов висновку, що позика не повернута повністю, що і доводила сторона позивача та не спростовано стороною відповідача.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Таким чином, порушення, невизнання, оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення кожної особи до суду за захистом свого особистого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Оскільки сторона відповідача заперечувала справжність підпису позичальника на оригіналі договору позики, ухвалою суду від 12.05.2016р. у даній справі було призначено судову почеркознавчу експертизу, провадження у справі зупинено на час її виконання (до 21.10.2016р.).

Відповідно до висновку експерта виданого 17.10.2016р. №1.1-191/16 судовим експертом Івано-Франківського НДЕКЦ МВС України (а.с.198-201), підпис в графі «позичальник» у договорі позики від 30.08.2005 року виконаний ОСОБА_4.

Не погоджуючись із таким висновком експерта, представник відповідача клопотав про його роз'яснення щодо поставлених представником ОСОБА_5 письмових та усних запитань, була викликана в судове засідання 30.01.2017р. експерт, яка надала всі відповіді та роз'яснення щодо спрямованих їй запитань. За наслідком такого роз'яснення висновку експерта у судовому засіданні, у задоволенні клопотання представника відповідача про призначення комісійної судово-почеркознавчої експертизи, ухвалою суду від 30.01.2017р. було відмовлено.

Так, за вимогами ч.3, 10 ст..53 ЦПК України експерт зобов'язаний з'явитися за викликом суду, провести повне дослідження і дати обґрунтований та об'єктивний письмовий висновок на задані йому питання, а у разі необхідності - роз'яснити його. Експерт має право в т.ч. знайомитися з матеріалами справи, що стосуються предмета дослідження;заявляти клопотання про подання йому додаткових матеріалів і зразків; викладати у висновку судової експертизи виявлені в ході її проведення факти, які мають значення для справи і з приводу яких йому не були задані питання;

Аналогічні права судових експертів передбачено і ст..13 Закону України «Про судову експертизу» за якою, незалежно від виду судочинства судовий експерт має право: 1) ознайомлюватися з матеріалами справи, що стосуються предмета судової експертизи, і подавати клопотання про надання додаткових матеріалів; 2) вказувати у висновку експерта на виявлені в ході проведення судової експертизи факти, які мають значення для справи і з приводу яких йому не були поставлені питання.

Як слідує зі ст.57, 66 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Висновок експерта - докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, задані судом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК).

Отже, при повному, об'єктивному дослідженні всіх доказів в їх сукупності, суд прийшов до переконання про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та підтвердженими належними і допустимими доказами а тому підлягають до задоволенні. Натомість стороною відповідача не спростовано доводи сторони позивача, матеріали справи іншого не містять.

На момент звернення з позовом до суду (22. 07.2015 року) курс НБУ євро становив 23,93 грн., таким чином сума заборгованості за договором позики складала 1196500 грн., виходячи з заборгованості в сумі 50000 євро.

Станом на 13.06.2017 року курс НБУ становить: 100 євро - 2925,39 грн. ( 50 000 євро Х 2925,39 грн. = 1462695 грн.), отож враховуючи курс НБУ до стягнення підлягає сума заборгованості в розмірі 1 462 695 (один мільйон чотириста шістдесят дві тисячі шістсот дев'яносто п'ять) гривень.

При цьому, суд враховує вимоги постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 року N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» п.14, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 1 462 695 грн., що відповідає боргу в сумі 50000 євро є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

За змістом ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 3654,00 грн. судового збору.

На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 15, 16, 527, 1046-1049 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 4, 10, 11, 53, 57, 60, 66, 209, 212-215 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, жительки АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2, заборгованість за договором позики від 30.08.2005 року в сумі 1462695 (один мільйон чотириста шістдесят дві тисячі шістсот дев'яносто п'ять) гривень, що еквівалентно 50000 євро за курсом НБУ станом на 13.06.2017 року курс НБУ становить 100 євро - 2925,39 грн..

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, жителя АДРЕСА_2, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, жительки АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_2, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 3654,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 15 червня 2017 року.

Суддя Польська М.В.