Справа №592/3608/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 22-ц/788/929/17 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Сумської області в складі: головуючого- Бойка В. Б.,

суддів - Кононенко О. Ю. , Ткачук С. С.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Сумської області апеляційні скарги представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 та відділення виконавчої дирекції ОСОБА_5 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 квітня 2017 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до відділення виконавчої дирекції ОСОБА_5 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми про відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з відділення виконавчої дирекції ОСОБА_5 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми ( далі - ОСОБА_5 ) на користь ОСОБА_3 8000 грн. у відшкодування моральної шкоди.

Судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. компенсовано за рахунок держави.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_4, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити, збільшивши розмір моральної шкоди.

При цьому зазначає, що судом не достатньо оцінені та не враховані характер і обсяг моральних та фізичних страждань, стан здоровя та морально-емоційний стан позивача, а також не враховано те, що він дуже тривалий працював в шкідливих умовах праці. Розмір спричиненої моральної шкоди позивач оцінює в 60000 грн., оскільки вважає, що така сума відповідає тяжкості та тривалості його моральних страждань.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Вказує, що довідка МСЕК про відсоток стійкої втрати працездатності та акт розслідування хронічного професійного захворювання не є підтвердженням факту заподіяння моральної шкоди. Крім того, діючим на час виникнення спірних правовідносин законодавством, передбачалось подання відповідного висновку медичних органів, як однієї з суттєвих умов відшкодування моральної шкоди, але позивач таких доказів не надав.

Також зазначає, що виплачена одноразова допомога та щомісячне відшкодування втраченого заробітку за своєю суттю компенсує моральний аспект страхового випадку. Окрім того, з 01 січня 2015 року, відповідно до закону №77-VIII від 28 грудня 2014 року, взагалі відшкодування моральної шкоди потерпілим від профзахворювань не є страховою виплатою та здійснюється відповідно до норм ЦК України та КЗпП України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта - ОСОБА_5, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з доведеності факту заподіяння моральної шкоди та наявності підстав для її стягнення з ОСОБА_5, оскільки на момент встановлення вперше ступеня стійкої втрати працездатності та ІІІ групи інвалідності у позивача, саме на відповідача було покладено обовязок відшкодування моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування, суд виходив із засад розумності, виваженості та справедливості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як встановлено судом першої інстанції та як вбачається із матеріалів справи, з 22 грудня 1969 року по 08 липня 1991 рік та з 23 вересня 1991 року по 29 травня 2003 рік ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах з ПАТ « Центролит» ( а.с. 6 8 ).

Відповідно до акту розслідування професійного захворювання від 15 травня 2003 року ОСОБА_3 встановлено хронічне професійне захворювання : нейросенсорна туговухість зі значним ступенем зниження слуху 4 ст. професійного характеру та супутній діагноз - ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст. РОХП, правосторонній плече-лопатковий періартроз. Професійне захворювання виникло у звязку з недосконалістю виробничих технологій, неефективністю використання засобів індивідуального захисту. Причина професійного захворювання робота в умовах підвищеного рівня шуму ( а.с. 10 ).

Відповідно до повідомлення про професійне захворювання, 21 квітня 2004 року ОСОБА_3 встановлено остаточний основний діагноз - силікоз першого ступеню, р/р/, 2/2, повільний розвиток, ДН І ст. профзахворювання, нейросенсорна туговухість зі значним ступенем зниження слуху 4 ст. професійного характеру та супутній діагноз - ІХС, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст. РОХП, правосторонній плече-лопатковий періартроз. Захворювання виникло через пиловий, інтенсивний виробничий шум ( а.с. 9 ).

Згідно акту розслідування професійного захворювання від 14 травня 2004 року ОСОБА_3 було встановлено, що вищевказане професійне захворювання виникло у звязку з недосконалістю виробничих технологій, неефективністю використання засобів індивідуального захисту; причиною професійного захворювання є виконання робіт в умовах підвищеного рівня шуму та запиленості ( а.с. 11 ).

У період з 08 квітня 2005 року по 26 квітня 2005 року та 19 березня 2007 року по 03 квітня 2007 року ОСОБА_3 перебував на обстеженні та лікуванні у Науково дослідному інституті гігієни праці та профзахворювань Харківського Національного медичного університету, що підтверджується виписками з історії хвороби № 08-06/669 та 08-06/547 ( а.с. 13-14 ).

Відповідно до акту №1501 огляду МСЕК, 08 липня 2003 року ОСОБА_3 встановлено вперше 20% втрати професійної працездатності ( а. с. 22-23 ).

Згідно акту №701 огляду МСЕК, 29 червня 2005 року ОСОБА_3 встановлено ступінь втрати професійної працездатності 40 % на 2 роки (у тому числі силікотуберкульоз 20 % туговухість 20 %) ( а.с. 24 25 ).

З довідки до акту огляду спеціалізованою фтизіатричною МСЕК, довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги вбачається, що ОСОБА_3 при повторному огляді 26 червня 2007 року встановлено третю групу інвалідності первинно та 60 % втрати професійної працездатності у тому числі коніотуберкульоз, хронічний бронхіт 40 %, туговухість 20 % ( а.с. 12 ).

Відповідно до акту №712 від 21 серпня 2013 року ОСОБА_3 встановлено третю групу інвалідності безтерміново, у звязку з професійним захворюванням та підтверджено ступінь втрати працездатності - 60% безтерміново ( а. с. 26 27 ).

Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди працівнику виникли з моменту встановлення вперше стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 08 липня 2003 року, тому до них, відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦК України, необхідно застосовувати закон, що діяв на момент виникнення правовідносин.

Відповідно до абз. 4 ст. 1 Закону України « Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності » ( далі Закон; в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин ) відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей було завданням страхування від нещасного випадку.

Згідно з підпунктом « е » п. 1 ст. 21 Закону, в разі настання страхового випадку ОСОБА_5 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України був зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

У відповідності до ч. 3 ст. 28 Закону, за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому ОСОБА_5 провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

Згідно з ч. 3 ст. 34 Закону, моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовувалась ОСОБА_5 за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування повинно було здійснюватися у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат.

Отже, за змістом статей 21, 28, 30, 34, 35 цього Закону право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем надано докази завдання йому моральної шкоди в результаті ушкодження здоров'я та правильно стягнув з відповідача моральну шкоду в розмірі 8000 грн. з урахуванням всіх обставин та вимог закону, а також з дотриманням засад розумності та справедливості.

Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на неврахування судом тривалості роботи в шкідливих для здоровя умовах є безпідставними, оскільки зазначені обставини не є визначальними для визначення розміру завданої моральної шкоди.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я.

За змістом закону, проявом моральної шкоди стосовно фізичної особи є душевні страждання, яких вона зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою заподіювача шкоди щодо потерпілого. Оскільки підставою виникнення обов'язку по відшкодуванню моральної шкоди є правопорушення, а у справі достовірно встановлено, що роботодавець вчинив правопорушення відносно позивача, тому є і моральні страждання з приводу порушення його прав.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 про відсутність висновку медичних органів, що підтверджує наявність моральної шкоди не заслуговують на увагу та не є підставою для відмови позивачу у позові.

За таких обставин, посилання відповідача в апеляційній скарзі на недоведеність позивачем завдання йому моральної шкоди унаслідок ушкодження здоров'я під час виконання ним трудових обов'язків, є безпідставним.

Посилання у апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 виплачена одноразова допомога та щомісячно відшкодовується сума втраченого заробітку, а тому вказані виплати компенсують моральний аспект страхового випадку, не ґрунтується на законі, оскільки відповідно до ч. 4 ст. 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

З огляду на вищевикладене, колегією суддів не виявлено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які б могли бути підставою для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції, тому апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 312-315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 та відділення виконавчої дирекції ОСОБА_5 соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Суми відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 26 квітня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді