Провадження № 2/520/8998/17
22.12.2017 року Київський районний суд м. Одеси в складі:
головуючий - суддя Васильків Олена Василівна
секретар судового засідання Дідур Ганна Сергіївна,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, суд, -
14.09.2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача, в якому просить стягнути з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики у розмірі 451 168,00 грн. та судовий збір. При цьому позивач посилається на те, що 07.08.2015 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за яким відповідач отримав у борг 220 425,00 грн., що еквівалентно 10 260 дол. США, з умовою повернення до 30.09.2015 року. Однак, у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань, позивач змушений звернутися до суду із позовом.
Ухвалою суду від 09.11.2017 року задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, у межах ціни позову до вирішення спору по суті.
До судового засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, повідомлявся належним чином, до суду надано заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Просить урахувати положення ч. ч. 10-11 ст. 265 ЦПК України.
Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання повторно не зявився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Як встановлено у судовому засіданні, 07.08.2015 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 гроші у сумі 220 425,00 грн., що еквівалентно 10 260 дол. США, які ОСОБА_1 передав повністю до підписання цього договору терміном до 30.09.2015 року без нарахування відсотків. Договір посвідчено приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_3, реєстровий номер - 926 /а.с. 20/.
Відповідно до п. 2 Договору, повернення всієї суми боргу має бути здійснено до 30.09.2015 року в гривнях в сумі, що еквівалентна 10 260 дол. США за курсом НБУ, який буде діяти на момент повернення суми боргу.
Положеннями п. 4 Договору визначено, що в разі неповернення ОСОБА_2 грошей до зазначеного терміну, він зобовязаний сплатити неустойку у розмірі 3 % на місяць від суми простроченої заборгованості за весь період прострочення платежу до повної сплати боргу.
15.12.2017 року набрав чинності Закон України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
Згідно з п.п. 9 п. 1 Розділу ХІІ «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Матеріали справи не містять доказів, які були б відхилені судом.
Оскільки, відповідач не здійснив повернення коштів у строк, визначений у договорі від 07.08.2015 року, а саме до 30.09.2015 року, то суд приходить до висновку, що права, свободи та інтереси позивача порушені, що призвело до звернення позивача до суду за захистом.
Суд зазначає, що спірні правовідносини регламентуються положеннями ст. ст. 526, 533, 610-611, 1046-1047, 1049, ЦК України.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно з ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Позивачем у позовній заяві наведено детальний розрахунок заборгованості відповідача за договором позики від 07.08.2015 року.
Положеннями ч. 2 ст. 533 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Пунктом 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року розяснено, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч. 3 ст. 533 ЦК України.
Таким чином, суд приходить до висновку, що заборгованість відповідача за договором позики від 07.08.2015 року підлягає стягненню в іноземній валюті із зазначенням еквіваленту в гривні по курсу НБУ станом на день ухвалення рішення.
Отже, заборгованість відповідача становить 10 260 дол. США х 27,8559 = 285 801,53 грн.
Крім того, позивач у відповідності до п. 4 Договору у звязку із неповерненням грошей до 30.09.2015 року, має право на стягнення з відповідача неустойки у розмірі 3 % на місяць від суми простроченої заборгованості за весь період прострочення платежу до повної сплати боргу.
Відповідно до ч.ч. 10-11 ст. 265 ЦПК України, суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу.
Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки позивач має право на стягнення з відповідача боргу, на який нараховуються неустойка у розмірі 3 % на місяць, то у відповідності до ч. 10 ст. 265 ЦПК України, у рішенні слід зазначити про нарахування вказаної неустойки до моменту виконання рішення з урахуванням п. 4 Договору від 07.08.2015 року. Остаточна сума неустойки розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду.
У ході розгляду справи судом не виявлено норм права, на які посилалися сторони, що не підлягають застосуванню до даних правовідносин.
За таких обставин, проаналізувавши встановлені обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_1 підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.
Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. ч. 7-8 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом девяноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
Керуючись ст. ст. 2, 76-83, 141, 158, 263-265, 273, 280-289, 354-355 ЦПК України ст. ст. 526, 533, 610-611, 1046-1047, 1049, ЦК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1, - задовольнити у повному обсязі.
Нарахування 3 % місячних на суму боргу здійснюється до моменту виконання рішення з урахуванням положень п. 4 договору позики від 07.08.2015 року. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду.
Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 09.11.2017 року, продовжують діяти протягом девяноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Суддя Васильків О. В.