Ухвала

іменем україни

22 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Євграфової Є.П., Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Орган опіки та піклування Охтирської міської ради, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Сумської області від 31 січня 2017 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку по АДРЕСА_2 від 29жовтня 2013 року, посилаючись на те, що станом на 29жовтня 2013 року вона була одноособовим власником житлового будинку з господарськими спорудами по АДРЕСА_2, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_1, який 29жовтня 2013 року подарувала матері ОСОБА_5

Вважала, що договір дарування був вчинений нею з порушенням ст. 203 ЦК України, оскільки ним порушуються інтереси її малолітньої дитини-інваліда. Син проживав і проживає разом з нею та ОСОБА_5 у спірному будинку. Останнім часом між ними погіршилися відносини і мати ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом про виселення її (ОСОБА_4.) разом з малолітнім сином з цього будинку без надання іншого житлового приміщення. Ініціатором укладання даного правочину була ОСОБА_5 з метою оформлення субсидії. Разом із тим на сьогодні ОСОБА_5 виганяє її разом з малолітнім сином-інвалідоміз будинку, мотивуючи свій вчинок тим, що в неї є у власності інше житло, чим вводить суд в оману, оскільки будинок по ОСОБА_13 є непридатним для життя.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської областівід 16 грудня 2016 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування від 29 жовтня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 2314, згідно з яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_5 житловий будинок з господарськими спорудами, розташований по АДРЕСА_2 Сумської області.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 31 січня 2017 року зазначене судове рішення скасовано. Ухвалено нове рішення, яким в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, справу передати на новий розгляд.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому ЦПК України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Судами встановлено та підтверджується матеріалами справи, що житловий будинок по АДРЕСА_2 за рішенням виконкому Охтирської міської ради народних депутатів від 16 серпня 1995 року переданий у спільну сумісну власність ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 05 жовтня 1995 року.

ОСОБА_7 та ОСОБА_5 є батьками ОСОБА_4

12 лютого 1999 року ОСОБА_7 подарував ОСОБА_9 јчастини житлового будинку по АДРЕСА_2, що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування.

20 червня 2009 року ОСОБА_10 зареєструвала шлюб з ОСОБА_11, у якому народився син ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1дження, що має статус дитини-інваліда. ОСОБА_11 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 травня 2012 року з ОСОБА_11 на корись ОСОБА_10 стягнуто аліменти на сина. Шлюб з ОСОБА_11 розірвано у 2015 році.

Згідно із нотаріально посвідченим договоромкупівлі-продажу частини житлового будинку від 22 грудня 2009 року ОСОБА_4 придбала у ОСОБА_5, ОСОБА_8 Ѕ частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, внаслідок чого стала єдиним власником житлового будинку.

У цьому будинку остання була зареєстрована з 01 лютого 2005 року до 28 вересня 2012 року, вибула на інше постійне місце проживання до будинку рідного брата по АДРЕСА_3, який розташований неподалік від будинку АДРЕСА_2.

29 жовтня 2013 року ОСОБА_4 подарувала житловий будинок АДРЕСА_2 матері ОСОБА_5, що підтверджується договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом, реєстраційний номер 2314.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що відчуження (дарування) житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 з боку ОСОБА_4 - матері малолітнього ОСОБА_12, призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права малолітньої дитини на користування житлом. Крім того, суд встановив, що відповідач ОСОБА_5, подавши 11серпня 2016 року позов до суду про виселення ОСОБА_4, фактично визнала місце проживання ОСОБА_4 у житловому будинку по АДРЕСА_2, до якого остання зрештою повернулася після тимчасового проживання у будинку брата та на квартирі.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в позові, виходив із того, що вимоги позову на підставі ст. 229 ЦК України мотивовані тим, що позивач при вчиненні договору дарування помилялася, оскільки не знала, що тим самим втрачає будь-які права на спірний будинок. Саме з таких підстав вона дала пояснення в апеляційному суді, оскільки на даний час в провадженні Охтирського міськрайонного суду Сумської області розглядається позов її матері про виселення її з дитиною.

Вирішуючи спір про визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 6 ст. 203 ЦК України, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що підстави позову мотивовані вчиненням позивачем правочину внаслідок помилки щодо його обставин.

У судовому засіданні сторони визнали, що мотивами дарування позивачем матері спірного будинку стали неможливість позивачем утримувати цей будинок через її матеріальний стан. Отже, позивач усвідомлювала існуючі на той час обставини, за яких передала у власність матері спірний будинок.

Апеляційним судом установлено, що позивач при оформленні документів на укладення договору дарування додала довідку, видану Виконавчим комітетом Охтирської міської ради, про те, що вона проживає по АДРЕСА_3; за адресою: АДРЕСА_2 ніхто не зареєстрований та не проживає. Довідка складена на підставі даних домової книги. Її чоловік ОСОБА_11 надав згоду на вчинення дружиною договору дарування спірного будинку.

У п. 1.4 договору зазначено, що дарувальник стверджує, що внаслідок продажу будинку не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких дарувальник зобов'язується утримувати за законом чи договором.

Позивач разом з дитиною з 2009 року змінювала місце проживання і проживала, як у спірному будинку, так і в квартирі чоловіка, у будинку свого брата та в найманій квартирі, оскільки не мала фінансової можливості утримувати спірний житловий будинок через значну вартість комунальних послуг та за сімейними обставинами, які виникали у неї з чоловіком. Із червня 2016 року знову стала проживати у спірному будинку. При оформлені спірного договору вона підтвердила своє проживання разом з дитиною в той час в приміщені будинку брата.

Відповідно до ст. 29 ЦК України Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Як визначено в ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце перебування - цеадміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - це житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає.

За змістом ст. 177 СК України батьки зобов'язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місця і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло.

Статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов висновку про недоведеність позивачем того, що даруючи матері квартиру, вона помилялась щодо обставин правочину.

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, підстав для скасування ухваленого ним рішення не вбачає.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів.

Згідно із ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів cудової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: Є.П. Євграфова

О.В.Кадєтова

С.О.Карпенко