Справа №442/3484/15-ц
Провадження №2/442/413/2017
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі: головуючого -судді Нагірної О.Б.,

за участю секретаря с/з- Нестір А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відео конференції цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління державної служби охорони ГУМВС України у Львівській області про спонукання до виконання умов договору,-

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з таким позовом, в обґрунтування якого посилається на те, 16.05.2015 року нею було отримано повідомлення від відповідача про розірвання договорів в односторонньому порядку, а саме договору № 1087 від 26.01.2007 року згідно розділу 4 п.4.2.3 підпункту 4.2.3.7 та договору № 1457 від 28.01.2009 року згідно розділу 7 пункту 7.3 з 28.05.2015 року. Вважає таке розірвання договорів в односторонньому порядку незаконним , вона є клієнтом Дрогобицького РВУ УДСХ при ГУМВС України у Львівській області більше як 8 років, вчасно сплачує кошти за послуги охорони і дуже задоволена якістю наданих послуг. Умови договору вона не порушувала, а тому звернулась до суду за захистом своїх прав та інтересів.

В судовому засіданні представник позивачки ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав, посилаючиь на обставини, викладені у позовній заяві та просить їх задоволити.

Представник відповідача УДСО при ГУМВС України у Львівській області В.В. Бондар В.В. в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про проведення судового засідання без його участі, у позові просить відмовити з підстав, викладених у письмовому запереченні.

Вислухавши пояснення представника позивачки, перевіривши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що у позові слід відмовити.

Згідно із ч. 1-6 статті 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; безпеку продукції; необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав;

Статтею 5 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2( власник майна за адресою по АДРЕСА_1) та «ОХОРОНА» ВДСО при Дрогобицькому МРВ в особі начальника ОСОБА_5 (на сьогодні назва відповідача - УДСО при ГУМВС України) 01.01.2009 року укладено та підписано договір № 1457 централізованого спостереження за станом системи тривожної сигналізації на реагування ГЗ ПЦО на відповідні сигнали (а/с 5). Підписання умов договору свідчить про прийняття його умов клієнтом - позивачем по справі, та є обов'язковим до виконання сторонами.

Даний факт сторонами визнано та не оспорено. Таким чином, позивач визнав, що послуги по договору їй надано належним чином та в повному обсязі.

Також слід зазначити, що позивач в позовній заяві посилається на укладення двох договорів: № 1087 та № 1457, за якими просить зобов'язати виконати умови таких, однак до матеріалів справи додано лише договір № 1457.

Згідно положень ч.1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Разом з тим, суд відзначає, що договір є погоджена дія двох або більше сторін спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частини 1, 2, 4 статті 202 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК України).

Також, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, серед яких вказано й договори, визначено і статтею 11 ЦК України.

Таким чином, договірні зобов'язання базуються на принципі волевиявлення сторін, згідно з яким вирішення судом неврегульованих питань (умов), що виникли при укладенні договору, можливе за спільною згодою сторін, якої відповідач не виявив. Виняток з цього правила становлять договори, засновані на державному замовленні.

Як вбачається з позовної заяви та тверджень представника позивача відповідачем складено висновок про те, що позивачкою порушено умови договору, та на підставі такого в односторонньому порядку було розірвано вище вказані договори. Судом встановлено, що таке не відповідає матеріалам справи, позивачем такого висновку на підтвердження наведеного не додано, а відповідач в свою чергу заперечив про існування такого. Відповідач в письмовому запереченні вказує як на підставу розірвання договору те, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 10.04.2014 по справі № 442/6855/13-ц, зокрема, визнано житловий будинок та господарські споруди, розташовані на АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_2. Рішення вступило в законну силу 08.07.2014 р. Державним реєстратором видано витяг індексний № 35602968, згідно якого позивач не є одноосібним власником приміщення, тобто декілька фізичних осіб мають право на користування приміщенням, що охороняється.

Крім цього, будинковолодіння в натурі не розділене, і сторонам спору визначено ідеальні частини будинковолодіння. Тобто приміщення позивача за договором на охорону стало індивідуально невизначеним, одночасно належнім і іншій фізичній особі, що унеможливлює надання послуг охорони - відповідач не може охороняти незрозуміло яке майно, яке взагалі не визначено.

Такі доводи відповідача знайшли своє відображення у матеріалах справи (а/с 28-33).

Пунктом 4.2.3.7 договору від 26.01.2007року передбачено право Відповідача на одностороннє розірвання договору з позивачем, якщо існують чинні судові рішення, що одночасно надають повноваження декільком фізичнім особам на використання об'єкта, що охороняється.

Пунктом 7:3 договору від 01.01.2009 № 1457 передбачено право відповідача на одностороннє його розірвання шляхом завчасного письмового повідомлення позивача про це, яким відповідач і скористався, про що свідчить наявний у матеріалах справи лист від 14.05.2015 року № 248 (а/с 3) .

У відповідності до абз. 2 п. З Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1993 року №615 (абзац другий пункту 3 в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.05.2005 р. N 363) основними завданнями Державної служби охорони є: розроблення основних вимог до захисту об'єктів та громадян від злочинних посягань, примірних договорів і вимог до інженерно-технічного укріплення та захисту об'єктів, оснащення їх технічними системами та засобами телевідеоспостереження, тривожної сигналізації, контролювання доступу (далі - технічні засоби охоронного призначення), а також інструкцій та інших документів, що регламентують виконання охоронних функцій;

Відповідно до абз.1 п. 9. Положення про Державну службу охорони при Міністерстві внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 10.08.1993 року №615 Державна служба охорони провадить свою діяльність на засадах госпрозрахунку за рахунок коштів, одержаних її підрозділами охорони, підприємствами та установами за організацію і надання послуг з охорони та безпеки за договорами, та інших надходжень, передбачених законодавством.

Відповідно до ч.1 ст. 11, ч.1 ст.60 ЦПК України, суд розглядає справу на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, судом беззаперечно встановлено, що відповідач діяв межах умов підписаного сторонами договору, а тому позовні вимоги є безпідставними.

Керуючись ст.ст.8, 10, 11, 57, 58, 60, 88, 212, 214, 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В позові відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, з подачею її копії до апеляційної інстанції.

Суддя О.Б.Нагірна

Повний текст рішення виготовлено та підписано 1.06.2017 року