Номер провадження: 22-ц/785/6696/17
Головуючий у першій інстанції Бабаков В. П.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.08.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою приватною власністю, та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, визнання права власності, визначення порядку користування власністю, вселення,

встановила:

10.12.2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про виділ 1/2 частки майна, що є у спільній сумісній власності та вселення (а.с.65-66).

09.03.2016 року ОСОБА_5 уточнив свої позовні вимоги та просив суд визначити порядок користування трикімнатною квартирою АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира), та вселити його у спірну квартиру (а.с.102-104).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 за клопотанням останнього про виділ частин майна в натурі залишені без розгляду (а.с.110).

30.08.2016 року ОСОБА_3 доповнив свої позовні вимоги, та окрім вищевказаних вимог, просив поділити спірну квартиру та визнати за ним право власності на 1/2 частку спірної квартири (а.с.142-143).

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 посилався на те, що сторони з 22.07.1988 року перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу вони сумісно придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, тому ОСОБА_3 просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину зазначеної квартири, вселити його в квартиру та встановити порядок користування вказаною квартирою, виділивши йому в користування кімнату площею 17,8 кв.м, ОСОБА_4 - 2 кімнати площею 11,7 кв.м та 8,0 кв.м, а підсобні приміщення залишити в загальному користуванні.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала, та в свою чергу 28 вересня 2016 року звернулася до суду із самостійним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони з 22.07.1988 року по 18.08.2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу, а саме 09.12.1998 року позивач придбала спірну квартиру, яку вона купила на свої особисті кошти, які вона отримала як дарунок від своєї сестри ОСОБА_6

Посилаючись на те, що відповідач по її позову ОСОБА_3 не визнає вказані обставини, позивач ОСОБА_4 просила суд визнати вказану квартиру її особистою приватною власністю.

Відповідач ОСОБА_3 свій позов підтримав, у задоволенні позову ОСОБА_4 просив відмовити.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 06 лютого 2017 року вказані цивільні справи були об'єднані в одне провадження (а.с.164).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року позов ОСОБА_4 було задоволено, а в задоволенні позову ОСОБА_3 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування даного судового рішення із ухваленням нового - про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 у повному обсязі, а його позов задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із норм матеріального права, які містяться в Сімейному кодексі України, який набрав чинності з 01.01.2004 року (далі - СК України).

Так, в оскаржуваному рішенні суд посилається на ст. 57 СК України, якою встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Крім того, суд вважав встановленими, доведеними доказами та показаннями свідків те, що спірна квартира була придбана 09.12.1998 року за особисті грошові кошти позивача ОСОБА_4, які вона 02.12.1998 року отримала в дар від своєї сестри ОСОБА_6, отримані останньою від продажу її чоловіком квартири за адресою: АДРЕСА_2.

Однак, з такими висновками суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Так, згідно із ч.1 Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Таким чином, судом не було враховано, що оскільки СК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, то правовідносини, які склалися до набрання цим Кодексом чинності регулюються законодавством яке діяло на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, а саме 09 грудня 1998 року, тобто Кодексом про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України).

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Із матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що спірна квартира була придбана 09 серпня 1998 року, в період перебування ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у шлюбі, який було зареєстровано 22 липня 1988 року.

Договір купівлі-продажу було укладено 09 грудня 1998 року на Одеській товарній біржі, покупцем була зазначена первісний відповідач ОСОБА_4, її право власності на спірну квартиру було зареєстровано в державному реєстрі 22 грудня 1998 року (а.с.10-11).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 11 липня 2016 року вищевказаний договір купівлі-продажу спірної квартири визнаний дійсним (а.с.19).

Таким чином, на час купівлі спірної квартири, а саме на 09 грудня 1998 року, діяв КпШС України та Закон України «Про власність», який був чинним до 20.06.2007 року.

Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про власність» майно набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Згідно ст. 22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У відповідності до ст. 24 КпШС України особистим (роздільним) майном подружжя, визнавалось майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування і тому є власністю кожного з них.

Таким чином, діючим на момент купівлі спірної квартири сімейним законодавством і законодавством про власність України було передбачено, що майно, яке нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і при цьому кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном.

Виключенням із вказаного правила було лише те, якщо майно набуте одним із подружжя, яке перебувало у шлюбі, шляхом отримання майна в дар, або в порядку спадкування.

Тобто діючим на час купівлі спірної квартири законодавством не було передбачено права особистої приватної власності дружини, чоловіка на майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Таке право було передбачено лише ст. 57 СК України, яке набрало чинності з 01.01.2004 року, та якою не регулювались спірні правовідносини, про що було вказано вище, та що безпідставно не було враховано судом при ухваленні оскаржуваного судового рішення.

З цих підстав також не можуть бути взяті до уваги показання свідків, які надавали свідчення в суді першої інстанції, про те, що спірна квартира куплена за особисті грошові первісного відповідача ОСОБА_4

Слід також зазначити, що ст. 128, ч. 3 ст. 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, тобто на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено, що право власності в набувача майна за договором виникало з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що спірна квартира була придбана за спільні грошові кошти сторін, під час перебування їх у шлюбі, а тому належить кожному із них на праві спільної сумісної власності в рівних частках.

З підстав викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення суду підлягає скасуванню, оскільки правових підстав для визнання права особистої приватної власності позивача ОСОБА_4 на спірну квартиру матеріали справи не містять.

Разом з тим, матеріали справи містять безспірні докази про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, і належить їм в рівних частках.

При цьому, колегія суддів враховує, що ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятого у Парижі 20 березня 1952 р., було гарантовано захист права власності. Згідно з нею кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У відповідності до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

За змістом ст. 321 та ч.1 ст. 316 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги первісного позивача ОСОБА_3про розподіл спільного майна подружжя, визнання за ним права власності на 1/2 ідеальну частку спірної квартири та вселення в неї, підлягає задоволенню.

Разом з тим, позовні вимоги ОСОБА_3 про встановлення порядку користування спірною квартирою задоволенню не підлягає, оскільки як було встановлено судом апеляційної інстанції, і підтверджується довідкою № 2193 від 23.08.2016 року про проживання у спірній квартирі, в ній також зареєстрований і проживає син сторін - ОСОБА_7, зареєстрована також його малолітня донька ОСОБА_8 (а.с.18).

З цих підстав, та враховуючи, що вказані особи також мають право користування спірною квартирою, вирішення питання щодо встановлення порядку користування спірною квартирою без їх участі, є незаконним.

Що стосується доводів позивача ОСОБА_4 про те, що спірна квартира куплена нею особисто за власні кошти, які вона отримала в подарунок від своєї сестри ОСОБА_6, то вони не можуть бути підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_4, з огляду на вищевикладене, та виходячи з наступного.

Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_4 отримала 02.12.1998 року грошові кошти в дар від своєї сестри ОСОБА_6, які остання отримала від продажу її чоловіком квартири за адресою: АДРЕСА_2.

Крім того, договору дарування вказаних коштів на ім'я ОСОБА_4 матеріали справи також не містять.

Тобто доводи заявника апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя, матеріалами справи не спростовані.

Та обставина, що ОСОБА_3 неодноразово був засуджений за вчинення злочинів до позбавлення волі, на що посилалась ОСОБА_4, в даному випадку не є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 і відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 При цьому колегія суддів зазначає, що на час придбання спірної квартири, тобто 09.12.1998 року ОСОБА_3 в місцях позбавлення волі не перебував, а проживав із сім'єю.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що суд першої інстанції неправильно вказав ОСОБА_9 як первісного позивача, а ОСОБА_3 - позивачем по зустрічному позову, оскільки вона завернулась з позовом до суду 28.09.2016 року (а.с.2-3), в той час як ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом ще 10.12.2015 року (а.с.65).

Також суд безпідставно вказав, що сторони розірвали шлюб 18.08.2008 року, в той час як шлюб між сторонами було розірвано рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 24.07.2015 року (а.с.5).

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог ОСОБА_4, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає, доводи апеляційної скарги його повністю спростовують, рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 відмовити у повному обсязі, позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Розподілити спільне майно подружжя, та визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на 1/2 частину спірної квартири та вселити до неї ОСОБА_3

Вирішуючи питання про вселення ОСОБА_3 у спірну квартиру, колегія суддів виходить із того, що він як співвласник спірної квартири має право користування нею, однак відповідач ОСОБА_4 перешкоджає йому у цьому, що фактично не заперечувалось сторонами у судовому засіданні.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне вселити ОСОБА_3 не в кімнату площею 17,8 кв.м., як про те ставив питання ОСОБА_3, а у всю спірну квартиру, оскільки він має право користування саме всією спірною квартирою.

У відповідності до ст. 88 ЦПК України колегія суддів також вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у загальній сумі 1742,4 грн., із яких 487,20 грн. - за подання позову (а.с.64), 551,20 грн.- за подання зави про доповнення позовних вимог (а.с.140), 704 грн. - за подання апеляційної скарги (а.с.186).

Керуючись ст.ст. 88, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.4 ч.1 ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 липня 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 відмовити у повному обсязі, позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Розподілити спільне майно подружжя, та визнати за ОСОБА_3 право особистої приватної власності на 1/2 частину трикімнатної квартири АДРЕСА_1 та вселити до неї ОСОБА_3.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 1742,4 (одна тисяча сімсот сорок дві гривні 20 копійок).

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра