Справа № 467/806/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.12.2017 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі:

головуючого - судді Явіци І.В.

за участю секретарів судового засідання Похитун М.В., Андросової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИВ :

В серпні 2017 року позивач через свого представника звернувся з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, в обґрунтування якого посилається на те, що 06 грудня 2014 року на автодорозі «Козелець-Петрівське-Бобровиця» відбулась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої водій ОСОБА_2 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_3, внаслідок чого останній від отриманих тілесних ушкоджень помер на місці пригоди.

За фактом ДТП було відкрите кримінальне провадження, в ході досудового розслідування якого було встановлено, що смерть ОСОБА_3 перебуває в причинному зв'язку з даною ДТП, однак постановою слідчого СВ Козелецького РВ УМВС України в Чернігівській області від 11 лютого 2015 року воно було закрите у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

В позовній заяві позивач вказує, що йому, як рідному батькові померлого ОСОБА_3, було завдано значну моральну шкоду, яка виразилась у тому, що він втратив свого єдиного сина, якому на момент загибелі було лише 19 років, якого він змалку виховував, дарував турботу та піклування. За життя сина позивач проводив з ним багато часу, мав спільні інтереси, покладав певні надії.

Також позивач посилається на те, що незважаючи на сплив часу, він не може змиритися з втратою, покійний син часто сниться йому, що призвело до втрати спокійного сну і, як наслідок, погіршення стану здоров'я. Позивач часто згадує свого сина у розмовах з рідними про те, яким він був, як їм стало важко без нього і що вони не почують його голосу, не дізнаються про його досягнення чи успіхи, як вони втратили свою єдину опору.

Також страждають близькі позивача, зокрема, його дружина, яка доводиться матір'ю загиблому, що також призводить до моральних страждань.

Уточнивши позовні вимоги в заяві від 07 грудня 2017 року представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача 40 000,00 грн. моральної шкоди, завданої смертю його сина внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, а також судові витрати, пов'язані з оплатою позивачем правової допомоги в розмірі 4 800,00 грн.

Ухвалою судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 18 серпня 2017 року було відкрито провадження за вимогами позивача та призначено судовий розгляд на 05 вересня 2017 року.

30 серпня 2017 року судом було отримано клопотання представника позивача про проведення судового засідання без участі позивача та його представників.

Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 05 вересня 2017 року в задоволенні клопотання представника позивача про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції відмовлено, розгляд справи відкладено на 26 вересня 2017 року. В судовому засіданні 17 жовтня 2017 року до справи було долучено заперечення відповідача проти позову та докази, якими він обґрунтовує свої заперечення, а саме: висновок експерта № 668 від 02.02.205 року та висновок експерта № 121 від 06 грудня 2014 року.

В судовому засіданні 09 листопада 2017 року явка позивача в судове засідання, призначене на 01 грудня 2017 року, була визнана обов'язковою, про що останньому направлено відповідне повідомлення.

17 листопада 2017 року судом було отримано клопотання представника позивача про проведення судових засідань в режимі відеоконференції та заяву про уточнення позовних вимог в частині уточнення імені позивача, яке було зазначено в позовній заяві. Ухвалою Арбузинського районного суду Миколаївської області від 24 листопада 2017 року в задоволенні клопотання представника позивача про участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції відмовлено.

Позивач прибув в судове засідання, призначене на 01 грудня 2017 року, заявив клопотання про оголошення у справі перерви для надання суду експертного висновку щодо ідентичності його імені в документах, яке було задоволене судом, а також подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

07 грудня 2017 року судом було отримано заяву представника позивача про уточнення позовних вимог та долучення до матеріалів справи експертного висновку від 05 грудня 2017 року № 056/1518-m-2 щодо ідентичності імені позивача в документах.

В судовому засіданні 20 грудня 2017 року заява про уточнення позовних вимог та експертний висновок долучені до матеріалів провадження.

В судове засідання 20 грудня 2017 року позивач не з'явився, про його дату, час та місце повідомлений належно, що підтверджується його особистою розпискою в матеріалах справи (а.с. 70), 01 грудня 2017 року подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належно, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, 28 вересня 2017 року направив до суду заперечення на позов, в яких просив в задоволенні позову відмовити з тих підстав, що позов безпідставний, оскільки кримінальне провадження за фактом ДТП, що мала місце 06 грудня 2014 року було закрите у зв'язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення. Так, ОСОБА_3, перебуваючи у стані сильного алкогольного сп'яніння лежав на проїжджій частині дороги, а сама подія відбулася в темну пору доби на неосвітленій дорозі, що фактично позбавило його можливості побачити ОСОБА_3 При переїзді через нього він думав, що переїжджає через замерзлу купу землі, а не через людину, а тому пропустив його між коліс, однак через технічні характеристики автомобіля йому не вдалося уникнути зіткнення.

Просив справу розглянути за його відсутності.

При цьому суд не убачає підстав для ухвалення заочного рішення у порядку, що регламентований Главою 11 ЦПК України, оскільки відповідач, хоч і не з'явився в судове засідання, однак надав до суду заперечення (відзив) на позов та докази, якими він їх обґрунтовує та просив розглядати справу за його відсутності.

Тож суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому їх дослідженні, а також оцінивши з їх з точки зору належності і допустимості, достатності та взаємозв'язку, в межах заявлених вимог, керуючись принципом верховенства права, встановивши фактичні обставини та визначивши відповідні їм правовідносини, прийшов до такого.

В судовому засіданні встановлено, що 06 грудня 2014 року на автодорозі «Козелець-Петрівське-Бобровиця» за с. Петрівське сталась дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Мерседес-Віто», д.н.з. НОМЕР_2 під керування ОСОБА_2, відповідача по справі, та пішохода ОСОБА_3, внаслідок якої останній помер на місці.

Смерть ОСОБА_3, окрім цього, підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4, виданим Новокрасненською сільською радою Арбузинського району Миколаївської області в10 грудня 2014 року, а також лікарським свідоцтвом про смерть № 123 від 06 грудня 2014 року.

З висновку експерта № 121 від 06 грудня 2014 року слідує, що смерть ОСОБА_3 настала внаслідок відкритого перелому кісток склепіння та основи черепа із забоєм речовини головного мозку та знаходиться в прямому причинному зв'язку з отриманими тілесними ушкодженнями.

Відомості за вказаним фактом внесено до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Однак постановою слідчого СВ Козелецького РВ УМВС України в Чернігівській області від 11 грудня 2015 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР 06 грудня 2014 року, було закрите за відсутністю у діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Вказані обставини не заперечується відповідачем.

Але заперечуючи проти позову в цілому, відповідач посилався на висновок експерта № 668 від 02 грудня 2015 року, відповідно до якого водій автомобіля «Mersedes-Benz Vito 110 CID", реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_2 не мав технічної можливості уникнути даної ДТП шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування керованого автомобіля з зупинкою його до місця наїзду на пішохода, своєчасно виконуючи п.12.3 ПДР України, а дії водія ОСОБА_2 не перебувають у прямому причинному зв'язку з настанням події даної ДТП. Невідповідні дії пішохода ОСОБА_3 вимогам п.п. 4.4.,4.14 «г» ПДР України перебувають в причинному зв'язку з настанням події даної ДТП.

З врахуванням викладеного, відповідач вважає, що його дії ніяким чином не причинили ні матеріальних, ні моральних збитків, а тому немає підстав вимагати від нього їх відшкодування.

Однак суд не погоджується з такою позицією відповідача, оскільки вона не ґрунтується на вимогах закону з огляду на таке.

Як видно з позовної заяви та доданих до неї доказів, між сторонами склались правовідносини, пов'язані із відшкодуванням моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Дані правовідносини регулюються, зокрема, статтями 23, 1167, 1168 ЦК України.

Так, за ч.1, п.1 ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Отже, виходячи із системного аналізу наведених правових норм, обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її завдавала за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Враховуючи встановлену у ч.2 ст. 1166 ЦК України презумпцію вини завдавача шкоди, він звільняється від обов'язку її відшкодувати (у тому числі й моральну шкоду), якщо доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (ч.5 ст. 1187, п.1 ч.2 ст. 1167 ЦК України).

Будь-яких доказів, які б свідчили про завдання шкоди внаслідок непереборної сили або ж умислу потерпілого ОСОБА_3, відповідач до суду не подав.

Натомість, визнаючи викладені в позовній заяві обставини, але заперечуючи проти стягнення з нього шкоди, відповідач посилався на постанову слідчого СВ Козелецького РВ УМВС України в Чернігівській області від 11 лютого 2015 року про закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

Однак суд відхиляє такі доводи відповідача, оскільки відсутність складу злочину не означає відсутності вини для цивільно-правової відповідальності (абз. 4 пункту 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року).

Той факт, що потерпілий, перебуваючи в стані сильного алкогольного сп'яніння в момент отриманих в результаті ДТП травм, лежав на проїзній частині, суд, ураховуючи обставини справи, підтверджені доказами, оцінює як його грубу необережність, яка виразилась в тому, що він перебуваючи в нетверезому стані, знехтував правилами своєї безпеки та безпеки руху (порушення п. 4.4,14.4 «г» ПДР України) і визнає її такою, що сприяла виникненню шкоди.

Однак, ця обставина не є підставою для звільнення відповідача від відповідальності, а є підставою для зменшення розміру відшкодування з урахуванням положень ч.2 ст. 1193 ЦК України.

Враховуючи встановлені судом обставини та вимоги правових норм, що регулюють дані правовідносини, а також з урахуванням того, що особою, яка зобов'язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, суд приходить до висновку, що відповідач ОСОБА_5 є особою, яка зобов'язана відшкодувати моральну шкоду у даному, конкретному випадку.

Крім того, суд враховує, що за правилами ч.2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Як встановив суд з наявних у справі доказів, позивач є батьком потерпілого в результаті ДТП ОСОБА_3, що, зокрема, підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_5, виданим виконкомом Новокрасненської сільської ради 14 вересня 1995 року, з урахуванням експертного висновку Українського бюро лінгвістичних експертиз № 056/1518-m-2 від 05 грудня 2017 року.

А отже, позивач має право вимоги до відповідача про відшкодування моральної шкоди, завданою смертю його сина.

Обговорюючи питання щодо факту завдання моральної шкоди позивачу, суд виходив з такого.

Так, у пункті третьому постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року ВСУ роз'яснив судам, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Тобто, моральна шкода може бути завдана внаслідок порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага.

За змістом абзацу третього та частини четвертої статті 23 ЦПК України моральна шкода відшкодовується грішми і незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Тож суд, з'ясувавши чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних страждань, в чому вони виразились, за яких обставин вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить, дійшов висновку про законність таких його вимог.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування, суд, з одного боку, враховує характер та обсяг душевних страждань позивача, які викликані втратою рідної людини - сина, невідворотність наслідків події, яка спричинила моральні страждання позивача, їх глибину і тривалість, з іншого боку суд бере до уваги, що шкода спричинена внаслідок грубої необережності потерпілого, в той час як відповідач не мав можливості уникнути ДТП, з урахуванням відшкодування, пов'язаного із заподіяною моральною шкодою в сумі 14 616,00 грн., на що посилається представник позивача у позовній заяві і приходить до висновку, що грошова компенсація завданої позивачу моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. 00 коп. відповідатиме засадам розумності та справедливості.

Тож вимога позивача про стягнення моральної шкоди, завданої смертю його сина ОСОБА_3 внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки підлягає частковому задоволенню.

Що стосується вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу, то суд керується правилами ст. 137 ЦПК України і вважає, що розмір цих витрат належно доведений і обґрунтований, оскільки в матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги від 28 листопада 2016 року, розрахунок суми винагороди за надану правову допомогу із зазначенням виду і обсягу наданих послуг та часу, що витрачений у зв'язку з надання цих послуг, рахунок-фактура від 06.07.2017 року, належно завірена копія банківської квитанції від 14.07.2017року, що підтверджує сплату позивачем цих витрат у розмірі згідно із розрахунком; документи, що підтверджують надання професійної правової допомоги адвокатом; відсутність клопотання відповідача про зменшення розміру цих витрат та недоведеність їх неспівмірності і вважає, що ця вимога позивача підлягає повному задоволенню у розмірі, що ним визначений і доведений, а саме - у розмірі 4 800,00 грн.

Крім цього, суд не убачає підстав для відхилення тих правових норм, на які представник позивача посилався в позовній заяві, оскільки всі вони визначені правильно і підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в частині стягнення судового збору, суд керується правилами ч.6 ст.141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а його позов судом задоволено частково і приходить до висновку про стягнення з відповідача судового збору на користь держави в розмірі 538,24 грн. (33,6%).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2,3, 7-13, 18, 76-81, 258 -259, 261, 263 - 265, 273, 352 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (17401, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_3) моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (17401, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ІПН НОМЕР_3) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 800 (чотири тисячі вісімсот) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 (17401, АДРЕСА_1) судовий збір у розмірі 538 (п'ятсот тридцять вісім) грн. 24 коп. користь держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене учасниками справи, а також особами, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов'язки шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Миколаївської області протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Суддя І.В. Явіца