У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

ХоптиС.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», виконуючого обов'язки начальника відокремленого підрозділу «Держенергонагляд у Західному регіоні» державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» Бентковського Євгена Ромуальдовича, виконуючого обов'язки начальника інспекції Держенергонагляду у Західному регіоні відокремленого підрозділу державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» Віхруща Володимира Богдановича про поновлення на роботі, оплату вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та стягнення коштів, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року та рішення апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що працював на посаді начальника юридичного відділу відокремленого підрозділу «Держенергонагляд у Західному регіоні Державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго» (далі - ВП «Держенергонагляд» ДП «НЕК «Укренерго») з 11 грудня 2007 року.

Наказом в. о. начальника ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні ДП «НЕК «Укренерго» Бентковським Є.Р. від 16 жовтня 2015 року його звільнено з роботи з 19 жовтня 2015 року у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення з роботи вважав незаконним, оскільки на підприємстві не було змін в організації виробництва і праці. Зокрема, згідно із наказом ДП «НЕК «Укренерго» від 18 червня 2015 року № 172 вирішено припинити діяльність відокремлених підрозділів шляхом їх закриття та перетворення у структурні підрозділи у складі відокремленого підрозділу «Головдерженергонагляд» ДП «НЕК «Укренерго».

13 серпня 2015 року йому вручено попередження про скорочення його посади та запропоновано посаду провідного юрисконсульта з робочим місцем у с. Струмівка Луцького району Волинської області у новоствореній інспекції Держенергонагляду у Західному регіоні у складі ВП «Головдерженергонагляд» ДП «НЕК «Укренерго».

Він відмовився від пропозиції працювати на запропонованій посаді, оскільки згідно із наказом від 18 червня 2015 року № 172 мав бути автоматично переведений у нову структуру - інспекцію Держенергонагляду у Західному регіоні ВП «Головдерженергонагляд» ДП «НЕК «Укренерго» на посаду начальника сектору правового забезпечення, про що повідомив відповідача у листі від 30 вересня 2015 року.

12 жовтня 2015 року у профспілковий комітет ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» (стара структура) надійшло подання в. о. начальника інспекції Держенергонагляду у Західному регіоні «ВП «Головдерженергонагляд» ДП «НЕК «Укренерго» (нова структура) про надання згоди на його звільнення.

Однак, профспілковий комітет ВП старої структури не дав на це згоди, що не враховано у наказі від 16 жовтня 2015 року № 187 - к.

Крім того, у порушення вимог ч. 1 ст. 116, ст. 117 КЗпП України на момент звільнення йому не виплачено премії за 12 відпрацьованих днів у жовтні 2015 року, яка була виплачена лише 6 листопада 2015 року. Також відповідачі не виплатили йому одноразове заохочення до дня енергетика в розмірі 2 075 грн 76 коп.

Таким чином, просив позов задовольнити, скасувати наказ від 16 жовтня 2015 року №187-к, поновити на роботі, зобов'язати перевести на посаду та зобов'язати вчинити певні дії.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23 березня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_3 на посаді начальника юридичного відділу ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» ДП «НЕК «Укренерго». Стягнуто з ДП «НЕК «Укренерго» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 51 239 грн 81 коп. У решті вимог позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18 квітня 2016 року стягнуто з ДП «НЕК «Укренерго» на користь ОСОБА_3 одноразове заохочення в розмірі 2 075 грн 76 коп.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року рішення та додаткове рішення районного суду в частині задоволення позову скасовано, та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у цій частині відмовлено. У решті рішення районного суду залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково позовні вимоги, виходив із того, що доказів, які б свідчили про скорочення чисельності штату працівників, ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» ДП «НЕК «Укренерго» не надано, а тому відповідачем всупереч ч. 4 ст. 36, ч. 1 ст. 40 КЗпП України прийнято рішення про звільнення ОСОБА_3 Також начальник інспекції Держенергонагляду у Західному регіоні ВП «Головдерженергонагляд» ДП «НЕК «Укренерно» В.Б. Віхрущ не був наділений правом звертатися з поданням до профспілкового комітету ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» про дачу згоди на звільнення ОСОБА_3 за п. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки не був роботодавцем позивача.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення та додаткове рішення районного суду, виходив із того, що звільнення ОСОБА_3 відбулося з дотриманням трудового законодавства, яке регулює порядок вивільнення працівників, відсутні підстави для поновлення його на роботі. Повний розрахунок премії за вересень 2015 року з ОСОБА_3 проведено відповідачем у листопаді 2015 року, а за жовтень 2015 року у грудні 2015 року, тому відсутні також правові підстави для задоволення таких вимог позивача. Інші вимоги є похідними, а тому у їх задоволенні також слід відмовити.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що ОСОБА_3 працював на посаді начальника юридичного відділу ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» ДП «НЕК «Укренерго» з 11 грудня 2007 року.

Згідно із наказом ДП «НЕК «Укренерго» від 18 червня 2015 року № 172 «Про оптимізацію структури відокремлених підрозділів з «Держенергонагляду» в складі ДП «НЕК «Укренерго» припинено діяльність відокремлених підрозділів, у тому числі діяльність ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні ДП «НЕК «Укренерго», шляхом його закриття та перетворення у структурні підрозділи у складі ВП «Головдерженергонагляд» ДП «НЕК «Укренерго».

Також з введенням в дію організаційної структури ВП «Головдерженергонагляд» ДП «НЕК «Укренерго» (наказ ДП «Головдерженергонагляд» ДП «НЕК «Укренерго» від 31 липня 2015 року № 96 «Щодо організаційної структури «Головдерженергонагляду») та штатного розкладу керівників, спеціалістів, службовців та робітників ВП «Головдерженергонагляд» ДП «НЕК «Укренерго» (згідно із наказом Головдерженергонагляду від 3 серпня 2015 року № 98 «Про введення в дію штатного розпису «Головдерженергонагляду») посаду начальника юридичного відділу ВП «Держенергонагляд» у Західному регіоні» скорочено з 1 жовтня 2015 року.

Таким чином, при реорганізації ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні ДП «НЕК «Укренерго» в інспекцію Держенергонагляду у Західному регіоні ВП «Головдерженергонагляд» ДП «НЕК «Укренерго» мало місце звільнення працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у тому числі юридичного відділу, у зв'язку із змінами в їх складі за посадами.

У новій інспекції Держенергонагляду у Західному регіоні ВП «Головдерженергонагляд» ДП «НЕК «Укренерго» замість юридичного відділу утворено сектор правового забезпечення, куди за переводом заново набирали працівників з ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні ДП «НЕК «Укренерго».

ОСОБА_3 вручено попередження від 13 серпня 2015 року про наступне звільнення згідно із п. 1 ст. 40 КЗпП України, із яким останній був ознайомлений у той же день, та запропоновано продовжити роботу (в порядку переводу) за посадою провідного юрисконсульта сектора правового забезпечення Державної інспекції з енергетичного нагляду та режимами споживання електричної і теплової енергії у Західному регіоні енергії з робочим місцем - вул. Липинського, 5, с. Струмівка, Луцький район, Волинська область.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що ОСОБА_3 відмовився від запропонованої посади, вимагаючи призначити його на посаду начальника сектору правового забезпечення інспекції Держенергонагляду у Західному регіоні ВП «Головдерженергонагляд» ДП «НЕК «Укренерго», зважаючи на його кваліфікацію та досвід роботи, а також на переважне право заняття цієї посади перед іншими працівниками, про що свідчить його лист, адресований в. о. начальника ВП «Держенергонагляд» у Західному регіоні.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, на відповідачеві також лежить процесуальний обов'язок доказування своїх доводів і заперечень.

Крім того, у ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування (а, отже, і рішення суду) не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на доводи ОСОБА_3 про те, що у матеріалах справи відсутні будь-які відомості щодо відмови від запропонованої посади провідного юрисконсульта. Відповідно до комісійного акту від 19 жовтня 2015 року, працівники ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» підтверджують те, що станом на 16 жовтня 2015 року позивачем не надано відмови від запропонованої посади.

Відповідно до ст. 40 КЗпП України звільнення у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно зі ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника.

Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на доводи позивача про те, що посадові інструкції начальника юридичного відділу та начальника сектору правового забезпечення нової структури виконують тотожні повноваження, які визначені на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2008 року № 1040 «Про затвердження Загального положення про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації». Таким чином, жодних змін у повноваженнях не відбулося, посада начальника юридичного відділу та посада начальника сектору правового забезпечення є однаковими за кваліфікацією, а тому вимога за ч. 4 ст. 36 КЗпП України щодо продовження дії трудового договору до працівника у разі реорганізації в даному випадку є обов'язковою, оскільки відбулась зміна назви посади, а не її скорочення.

Відповідно до п. 2.3 Наказу ДП «НЕК «Укренерго» від 18 червня 2015 року № 172 встановлено правонаступництво при здійсненні реорганізації ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» ДП «НЕК «Укренерго» у структурний підрозділ ВП «Головдерженергонагляд», тому юридична особа у даному випадку на виконання вимог ст. 32, 36 КЗпП України пунктом 2.6 цього наказу зазначила про здійснення переведення працівників з одного свого підрозділу до іншого. Також ОСОБА_3 зазначено, що із змісту даного наказу убачається, що ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» не ліквідувалося, а припинило діяльність у зв'язку із закриттям та перетворенням у структурні підрозділи ВП «Головдерженергонагляд» із повним правонаступництвом у діяльності.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що станом на 16 жовтня 2015 року профспілковової організації ВП «Держенергонагляд у Західному регіоні» ДП «НЕК «Укренерго»» не було, вона втратила свої повноваження, а тому згоди на звільнення з роботи позивача відповідно до положень ст. 43-1 КЗпП України, у даному випадку, не було потрібно.

Проте не зазначено, за яких саме підстав згоди на звільнення з роботи позивача не було потрібно отримувати, оскільки позивач попереджений про майбутнє скорочення 13 серпня 2015 року, при цьому, ОСОБА_3 зазначав, що станом на 1 жовтня 2015 року первинна профспілкова організація на підприємстві існувала, відповідач не звернувся з відповідним питанням про надання згоди на звільнення позивача своєчасно.

Таким доводам суд апеляційної інстанції оцінки не надав, відповідних висновків не зазначив. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст. ст. 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також указано, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суди повинні надати належну оцінку всім доводам сторін у справі, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення судом норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом не встановлені, судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування із передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 26 травня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

С.П. Штелик