АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/4304/2017 Головуючий в 1-й інстанції - Остапчук Т.В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Соколової В.В.

при секретарі - Казанник М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Київського зоологічного парку загальнодержавного значення,за участю 3-х осіб: Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» в Київському зоологічному парку загальнодержавного значення,Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості»,ОСОБА_3 про визнання наказу про звільнення незаконним,скасування наказу,поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року позивач пред'явив вказаний позов до відповідача та зазначав,що відповідно до наказу №73 - к від 05.03.2013 року його було прийнято на роботу до Київського зоологічного парку загальнодержавного значення,а наказом №53-к від 27.03.2015 року переміщено на посаду головного юрисконсульта установи.

В серпні 2015 року його мати тяжко захворіла, що змусило його взяти відпустку та поїхати доглядати за нею, оскільки вона проживала в іншому місті, і в подальшому написати до дирекції зоопарку 12 заяв про продовження терміну основної щорічної відпустки та про надання відпустки без збереження заробітної плати. Ним було надіслано до дирекції Зоопарку довідку лікаря про стан здоров»я матері.

В грудні матері було зроблено надскладну кардіологічну операцію, після якої вона місяць знаходилась у лікарні і вона продовжувала потребувати сторонньої допомоги.

Про вказані обставини було достеменно відомо керівництву відповідача.

Коли стан здоров'я матері стабілізувався і вона змогла вставати та самостійно виконувати елементарні хатні справи, він повернувся до м. Києва та 19 квітня 2016 року вийшов на роботу, але не був допущений до робочого місця і його повідомили про звільнення за наказом № 751-к від 28.12.2015 року за прогули.

Посилаючись на незаконність його звільнення,оскільки Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості»,до профспілкового комітету якої він був обраний,не дала згоди на його звільнення, як це передбачено ч.1 ст.43,ст.252 КЗпП України, позивач просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове,яким позов задовольнити. Зазначає, що суд прийшов до висновку про відсутність обґрунтування профспілкової організації відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору з ним за ініціативою відповідача з порушенням норм матеріального та процесуального права. В поданні яке було адресовано профспілковій організації, відповідач зазначав про відсутність на роботі 17.11.2015 року,а в наказі про звільнення зазначені в якості підстави акти про відсутність його на роботі з 09.11.по 25.12.2015 року, тобто відповідач не звертався з поданням до професійної організації про дачу згоди на його звільнення за вказаних обставин. Відповідачем не було з'ясовано причини відсутності позивача та відібрання пояснень з цього приводу.

Вислухавши доповідь судді,пояснення осіб, що з»явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, колегія суддів приходить до наступного.

Встановлено , що наказом № 73-к від 05.03.2013 року ОСОБА_2 був прийнятий на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу Київського зоологічного парку загальнодержавного значення, а наказом № 53-к від 27.03.2015 року переведений на посаду головного юрисконсульта адміністративного персоналу .

Відповідно до наказів Київського зоологічного парку загальнодержавного значення, з 13.08.2015 року и по 06.11.2015 року ОСОБА_2 надавались частинами щорічна та додаткова відпустка, а також відпустки без збереження заробітної плати - за сімейними обставинами 15 календарних днів ( 10.04.2015 року - один календарний день, 02.07. - два, 13.08- два, 07.09. - один , 08.09- чотири, 21.09.- п'ять) , та дві у зв'язку з необхідністю догляду за хворим рідним по крові ( мати) ( з 12.10.2015 року - 19 календарних днів та з 02.11.2015 року - п»ять календарних днів, підстава медична довідка від 07.10.2015 року) ( а.с. 25- 34 том 1, службова записка головного профконсультанта ОСОБА_4.).

Починаючи з 09.11.2015 року і по 25.12.2015 року співробітниками відповідача складено акти про відсутність працівника на роботі, якими зафіксовано відсутність ОСОБА_2 на робочому місці у вказані дні ( а.с. 101-134 том 1).

14.11.2015 року та 18.11.2015 року ОСОБА_2 за його адресою проживання були направлені листи № 07/588 від 12.11.2015 року та № 07/592 від 17.11.2015 року щодо повідомлення причин відсутності на роботі 09.11.-12.11.2015 року, а також 16.11., 17.11.2015 року, які були повернуті 14.12. та 19.12.2015 року без вручення адресату з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання» ( а.с.93-94, 96-97 том 1).

12.11.2015 року сканований лист № 07/588 від 12.11.2015 року щодо повідомлення причин відсутності на роботі відповідачем був направлений ОСОБА_2 на електронну пошту ( адресу) : , через яку Київським зоологічним парком проводилося листування з позивачем ( а.с.95 том 1).

23.11.2015 року за №№07/599, 07/598 Київський зоологічний парк загальнодержавного значення звернувся до Первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» працівників Київського зоологічного парку загальнодержавного значення, членом якої є позивач, з обґрунтованим поданням про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_2 за пунктом 4 статті 40 КЗпП України за безпідставну відсутність на робочому місці 17 листопада 2015 року. При цьому вказане подання обґрунтоване тим, що ОСОБА_2 09.11.2015 року не з»явився на своєму робочому місці, про що складено відповідний акт, на зв»язок з дирекцією не вийшов, пояснення по своїй відсутності не надав, на роботі не з»явився 10,11,12,13,16,17,18,19 листопада 2015 року, про що складено відповідні акти, а також службові записки посадових осіб відповідача, з метою встановлення причин відсутності ОСОБА_2 йому було направлено повідомлення з проханням дати пояснення щодо своєї відсутності ( а.с.18-20, 143-145 том 1).

25.12.2015 року листом за № 25122015 , Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості», до якої як організаційна ланка входить Первинна профспілкова організація на підставі протоколу № 47 від 12.08.2014 року, повідомила Київський зоологічний парк загальнодержавного значення про те, що на своєму засіданні розглянула подання з надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_2 - членом виборного органу первинної профспілкової організації ВПС «Захист справедливості». Після ознайомлення з наданими документами було встановлено, що серед них нема документу з поясненнями ОСОБА_2 про причини його відсутності на роботі. Даний факт не дозволяє встановити з поважних причин чи ні відсутній на робочому місці ОСОБА_2. Центральна рада прийняла рішення не надавати згоди на розірвання трудового договору за пунктом 4 статті 40 КЗпП України з головним юрисконсультом Київського зоологічного парку ОСОБА_2 ( а.с. 10 том 1).

Листом від 02.12.2015 року Первинна профспілкова організація Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» повідомила відповідача про те, що профком має розглянути звернення від 23.11.2015 року на засіданні виключно в присутності головного юрисконсульта ОСОБА_2, якому направлено цінний лист з повідомленням про вручення на його домашню адресу з запрошенням з»явитись на засідання, так як розгляд звернення можливий лише у присутності позивача ,або після отримання зворотнього повідомлення від Урпошти. При цьому повідомлено відповідача про те, що ним не дотримано передбачену законом процедуру звільнення, оскільки перед прийняттям свого рішення, роботодавець має зажадати від працівника письмових пояснень або надати докази, що йому таке право надавалось особисто, але він ним не скористався.

Лист з викликом ОСОБА_2 на засідання профкому, повернувся до останнього без вручення адресату з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого строку зберігання» 04.01.2016 року ( а.с.11-14 том 1).

Наказом № 251-к від 28 грудня 2015 року ОСОБА_2 , у зв»язку з порушенням трудової дисципліни, а саме відсутності на робочому місці без поважних причин, був звільнений з посади головного юрисконсульта адміністративного персоналу 28.12.2015 року за прогули, згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України .

Підставою для звільнення зазначено перелік службових записок та актів про відсутність на роботі з 09.11.2015р. по 25.12.2015року.

Відповідно до Акту, складеного працівниками відповідача, ОСОБА_2 , після його звільнення 28.12.2015 року, з'явився на території Київського зоопарку 19.04.2016 року та був ознайомлений з наказом про звільнення, трудову книжку забирати відмовився ( а.с. 135 том 1).

На підтвердження поважності відсутності на роботі , ОСОБА_2 надано медичний висновок ОСОБА_5 - лікаря спеціаліста з внутрішньої медицини та медичного обслуговування домашнім лікарем м. Крефельд (Німеччина) з відповідним перекладом з німецької про те, що ОСОБА_6 , дата народження : ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває у хронічно послабленому стані і потребує допомоги у догляді за власним тілом, у домашньому господарстві та при здійсненні покупок, датований 07.10.2015 року, лист клініки ГЕЛИОС Крефельд від 28.01.2016 року , відповідно до якої ОСОБА_6, що народилася ІНФОРМАЦІЯ_1., проходила стаціонарне лікування у даній клініці з 19.12.2015 по 08.01.2016 після невідкладної госпіталізації , медичну довідку домашнього лікаря-терапевта ОСОБА_5 м. Крефельд від 16.02.2016 року про те, що пацієнтка пані ОСОБА_6 почуває себе слабкою, не може сама за собою доглядати та потребує постійного догляду. Пан ОСОБА_2 ( син пацієнтки) мусить контролювати прийом медикаментів та дотримуватися рекомендацій лікаря до повного завершення реабілітації ( а.с. 35-40 том 1, а.с. 54-59 том 2).

Крім того, позивачем надано копію заяви на ім'я генерального директора ОСОБА_3 від його імені про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 09.11.2015 року по 27.11.2015 року у зв'язку з сімейними обставинами, датовану 05.11.2015 року та зареєстровану відділом кадрів відповідача 09.11.2015 року ( а.с. 64 том 2).

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_8, суд першої інстанції, пославшись на відповідні правові висновки Верховного Суду України, вважав відмову профспілки «Захист справедливості» від 24.12.2015 року в наданні згоди на розірвання з позивачем трудового договору на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України необґрунтованою , встановивши при цьому відсутність поважних причин щодо відсутності ОСОБА_8 на роботі тривалий час, врахувавши, що наказ відповідачем про надання ОСОБА_8 відпустки на його заяву від 05.11.2015 року без збереження заробітної плати з 09.11.2015 року по 27.11.2015 року у зв»язку з сімейними обставинами відповідно до ст. 84 КЗпП України не видавався .

Перевіряючи відповідність рішення суду, ухваленого в даній справі нормам матеріального та процесуального права, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції з підстав зазначених ним та вважає, що при звільненні позивача відповідачем дотримано норми трудового законодавства , внаслідок чого рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, висновків якого доводи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Так, відповідно до статті 139 Кодексу законів про працю України , працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

В свою чергу, власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержуватися законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту ( ст. 141 КЗпП України).

Згідно із статтею 1 Закону України «Про відпустки», державні гарантії та відносини, пов'язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Статтею 4 вказаного Закону визначено види відпусток, якими зокрема є щорічні відпустки (основна , додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці , додаткова відпустка за особливий характер праці ,інші додаткові відпустки, передбачені законодавством ), а також відпустки без збереження заробітної плати .

Так, відповідно до статті 25 Закону України «Про відпустки», відпустка без збереження заробітної плати, надається працівникові в обов'язковому порядку зокрема працівникам для догляду за хворим рідним по крові або по шлюбу, який за висновком медичного закладу потребує постійного стороннього догляду, - тривалістю, визначеною у медичному висновку, але не більше 30 календарних днів.

Відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін передбачена статтею 26 зазначеного Закону. За сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_8 використано всі дні щорічної відпустки ( основна та додаткові), а також п»ять днів щорічної основної відпустки, в рахунок ще невідпрацьованої частини робочого року за період роботи .

Крім того, незважаючи на ту обставину, що ОСОБА_8 надано роботодавцю лише один медичний висновок від 07.10.2015 року, в якому тривалість постійного стороннього догляду за його матір»ю не визначена, відповідачем на вимогу позивача надано останньому 24 дні відпустки без збереження заробітної плати для догляду за хворим рідним по крові у період з 12.10. по 30.10.2015 року та з 02.11. по 06.11.2015 року.

Використано ОСОБА_8 і 15 допустимих днів відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін в зв»язку з сімейними обставинами.

Отже, відповідачем додержано законодавство про працю і правила охорони праці та останній уважно поставився до потреб і запитів ОСОБА_8.

На роботу ОСОБА_8 повинен був з»явитись 09.11.2015 року.

09.11.2015 року відповідачем зареєстровано заяву ОСОБА_8 датовану 05.11.2015 року з клопотанням про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 09.11.2015 року по 27.11.2015 року у зв'язку з сімейними обставинами.

Як вже зазначалось вище, допустимі 15 календарних днів додаткової відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін за сімейними обставинами та з інших причин працівнику передбачені статтею 26 Закону України «Про відпустки», ОСОБА_8 було використано, в зв»язку з чим правові підстави до задоволення вказаної заяви у роботодавця були відсутні.

В даному випадку ОСОБА_8 мав право на 6 календарних днів відпустки без збереження заробітної плати в обов'язковому порядку, як працівникові для догляду за хворим рідним по крові або по шлюбуна підставі ст.. 25 Закону України «Про відпустки», враховуючи ту обставину, що 24 календарних днів за вказаної обставини ним вже було використано.

Проте, заява позивача від 05.11.2015 року даного клопотання не містила , строк відпустки , яку просив надати ОСОБА_8,перевищував 6 календарних днів і до вказаної заяви не було додано висновок медичного закладу щодо потреби постійного стороннього догляду з визначенням його тривалості, що є обов'язковою умовою для надання відпустки на підставі ст.. 25 Закону України «Про відпустки».

Таким чином, у відповідача були відсутні правові підстави до задоволення заяви ОСОБА_8 про надання йому відпустки без збереження заробітної плати з 09.11.2015 року по 27.11.2015 року у зв'язку з сімейними обставинами.

Проте, ОСОБА_8 09.11.2015 року на роботі не з'явився, а вперше з'явився лише 19.04.2016 року.

Будь-яких доказів того, що ОСОБА_8 цікавився питанням видачі наказу відповідачем за його заявою від 05.11.2015 року, останнім не надано, як і не надано доказів того, що він повідомляв роботодавця про причини його відсутності на роботі після 27.11.2015 року і по день звільнення 28.12.2015 року, так і після вказаної дати до 19.04.2016 року.

Надані позивачем в суд першої інстанції лист клініки ГЕЛИОС Крефельд про те, що його мати проходила стаціонарне лікування у клініці з 19.12.2015 по 08.01.2016 після невідкладної госпіталізації та медична довідка домашнього лікаря-терапевта ОСОБА_5 м. Крефельд про те, що пацієнтка пані ОСОБА_6 потребує постійного догляду, який здійснює ОСОБА_2 ( син пацієнтки) , неможна визнати належними та допустимими доказами поважності його відсутності на роботі у вищевказаний період, оскільки датовані вони 28.01.2016 року та 16.02.2016 року і позивачем відповідачу не надавались.

Будь-яких доказів , які б вказували на безпосереднє унеможливлення або ускладнення можливості надання відповідачу відомостей про своє місцезнаходження та причини відсутності на роботі , позивачем не надано, як не вказано і на те, що такі його дії виникли об'єктивно, незалежно від його волі .

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що у роботодавця були всі правові підстави вважати відсутність ОСОБА_8 на роботі у період з 09.11.2015 року і по 25.12.2015 року прогулом без поважних причин, а його подання до профспілок щодо надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_8 обґрунтованим та підставним.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відмова Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_8 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України є необґрунтованою зі слідуючих підстав.

Верховний Суд України у постанові № 6-703цс15 від 01.07.2016 року виклав наступну правову позицію.

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Висновок про правильне застосування зазначених норм матеріального права викладено, зокрема у постановах Верховного Суду України від 24 вересня та від 22 жовтня 2014 року.

Відповідно до цього висновку за змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

Разом з тим, оскільки у зазначеному висновку не досліджувалося питання значення терміну "обґрунтованості" або "необґрунтованості" рішення профспілкового комітету, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України вважає за необхідне зазначити наступне.

В аспекті положень частини сьомої статті 43 і частини шостої статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" та з урахуванням вище зазначеного висновку слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 3 ЦК України, статті 1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова "обґрунтований", яке означає "бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами".

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог статей 57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Як вже зазначалось вище, обґрунтовуючи подання про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_8 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, відповідачем у додатку до нього додано відповідні акти про відсутність позивача на роботі, розпочинаючи з 09.11. по 17.11.2015 року з посиланням на те, що на зв'язок з дирекцією він не вийшов та станом на 19.11.2015 року пояснення по своїй відсутності не надав.

Відмовляючи у наданні згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_8 на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості» посилалась на те, що після ознайомлення з наданими документами було встановлено, що серед них нема документу з поясненнями ОСОБА_2 про причини його відсутності на роботі і даний факт не дозволяє встановити з поважних причин чи ні відсутній на робочому місці ОСОБА_2.

Верховний Суд України у своїй постанові від 19.10.2016 року за № 6-2801цс15 роз'яснив, що відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов'язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Отже, Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості» , маючи інформацію про те, що на зв'язок з дирекцією ОСОБА_8 не вийшов та станом на 19.11.2015 року пояснення по своїй відсутності не надав, формально підійшла до свого обов'язку щодо розгляду даного питання , оскільки будь-яких доказів того, що профспілка намагалась встановити обставини відсутності ОСОБА_8 на роботі та отримання чи неотримання останнім пропозиції роботодавця щодо дачі пояснень, які як встановлено були повернуті 14.12. та 19.12.2015 року відповідачу поштовим відділенням з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» , матеріали справи не містять, хоча відповідно до ст. 28 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», профспілки, їх об'єднання мають право одержувати безоплатно інформацію від роботодавців або їх об'єднань, державних органів та органів місцевого самоврядування з питань, що стосуються трудових і соціально-економічних прав та законних інтересів своїх членів, а також інформацію про результати господарської діяльності підприємств, установ або організацій. Зазначена інформація має бути надана не пізніше п'ятиденного терміну.

Таким чином відмова рішення профспілкового органу в наданні згоди на розірвання трудового договору не є достатньо, добре аргументованою та не містить посилань на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин , за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав.

Та обставина, що у своєму обґрунтованому поданні до профспілок відповідач просив надати згоду на розірвання трудового договору з позивачем лише за відсутність на роботі 17.11.2015 року, проте як звільнений він за п. 4 ст. 40 КЗпП України на законність звільнення ОСОБА_8 не впливає, оскільки право на звільнення за прогул за ініціативою роботодавця законом надано в разі відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а відповідачем до профспілки надавались дев'ять актів про відсутність позивача на роботі.

До того ж факт відсутності не тільки на роботі, а і в Україні, розпочинаючи з серпня 2015 року і по 19.04.2016 року не оспорюється і самим позивачем та підтверджується довідкою Державної прикордонної служби України ( а.с. 62 том 2).

Та обставина, що відповідач не дочекався дозволу та/або відмови у наданні згоди на розірвання трудового договору від Первинної профспілкової організації Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» , що є підставою для визнання його звільнення незаконним, як про це зазначає позивач, на законність його звільнення роботодавцем не впливає, оскільки Первинна профспілкова організація, як організаційна ланка входить до Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості», яка має відповідний статус повноважного представника працівників і захисника їх трудових, соціально-економічних прав та інтересів відповідно до Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо,а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення суду, ухваленого в даній справі, підстави до скасування якого відсутні .

Керуючись ст.ст.304,307,308,313-315,319 ЦПК України,колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - Судді -