Справа № 152/489/17
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
30 травня 2017 року Шаргородський районний суд Вінницької області
головуючого судді Славінської Н.Л.,
секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,
представника позивача адвоката ОСОБА_1,
представника третьої особи
ПАТ «Державний ощадний
банк України» ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Шаргороді Вінницької області в залі суду цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Калинівський маслосирзавод» до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «СУРІ», з участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про звільнення майна з-під арешту,
Зазначене майно належало ПрАТ «Шаргородський маслозавод» на підставі свідоцтва про право власності від 20.01.2004 року, виданого виконкомом Шаргородської міської ради, та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №623498 від 31.12.2011 року, та перебувало в іпотеці ПАТ «Державний ощадний банк України» відповідно до договору іпотеки від 06.01.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Шаргородського районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_6, та у звязку з виконанням наказу Господарського суду Вінницької області від 07.03.2014 року по справі №902/133/14 за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» на нього звернено стягнення в порядку, передбаченому ЗУ «Про виконавче провадження».
Організатором торгів було ДП «СЕТАМ».
Згідно з протоколом про проведення електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, стартова (початкова) ціна зазначеного майна без врахування ПДВ складала 4376694,70 грн.
Ціна продажу без врахування ПДВ (ціна реалізації) даного майна склала 442461,65 грн.
Переможцем електронних торгів було визнано учасника №6 ТОВ «Калинівський маслосирзавод», який придбав нежитлові будівлі та споруди і земельну ділянку площею 3,2234 га, що розташовані в м. Шаргород на вул. Леніна, 284, за ціною 4420461,65 грн.
Кошти за вказане майно в сумі 4420461,65 грн. перераховані ТОВ «Калинівський маслосирзавод» в повному обсязі, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями.
Реалізація предмета іпотеки відбувалася із дотриманням вимог ЗУ «Про іпотеку» та Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом МЮ України №2831/5 від 29.09.2016 року.
Головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Вінницькій області ОСОБА_7 складено акт про реалізацію предмета іпотеки від 20.02.2017 року, який, відповідно до п.8 Порядку, підтверджує виникнення права власності на придбане майно, у випадках, передбачених законодавством.
03.03.2017 року ТОВ «Калинівський маслосирзавод» дізналося із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про те, що 10.02.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області на підставі ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду від 10.02.2017 року по справі №199/1059/17 внесено запис 18966273 про обтяження на нежитлові будівлі та земельну ділянку, а саме заборону на нерухоме майно.
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду від 10.02.2017 року по справі №199/1059/17 накладено арешт на зазначене майно, який, на думку позивача, полягає у забороні на відчуження будь-яким шляхом та перереєстрацію права власності на іншу особу на нежитлові будівлі та земельну ділянку в м. Шаргород на вул. Героїв Майдану, 284.
Заборона на відчуження майна накладена з метою забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_8 та ТОВ «СУРІ» про стягнення заборгованості в сумі 345285 грн. за клопотанням ОСОБА_3
Вказаний арешт, накладений на зазначене вище майно порушує права позивача та має бути знятий з огляду на те, що майно було передано в іпотеку ПАТ «Державний ощадний банк України», на користь якого та за позовом якого Господарським судом Вінницької області 07.03.2014 року стягнуто з ПрАТ «Шаргородський маслозавод» 1955364,40 грн. Державним виконавцем на виконання наказу Господарського суду Вінницької області звернено стягнення на майно, яке перебувало в іпотеці.
08.02.2017 року було проведено електронні торги майна боржника ТОВ «СУРІ» для задоволення вимог іпотекодержателя, переможцем яких визнано ТОВ «Калинівський маслосирзавод».
Таким чином, на момент винесення ухвали про забезпечення позову ОСОБА_3 шляхом накладення арешту спірне майно вже було продане на електронних торгах для задоволення вимог іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими кредиторами ТОВ «СУРІ», в тому числі і перед ОСОБА_3 на задоволення майнових вимог.
Так як накладенням арешту на майно порушено майнові права позивача, то останній має право, в силу вимог ст.114 ЦПК України, ч.6 ст.5 ЗУ «Про виконавче провадження» та розяснень, що містяться в постанові Пленуму ВССУ №5 від 03.06.2016 року, звернутися з вказаним позовом про звільнення майна з-під арешту до Шаргородського районного суду.
В судовому засіданні представник позивача адвокат ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав, наведених в ньому. Суду пояснив, що після проведення електронних торгів 08.02.2017 року під час примусового виконання рішення державною виконавчою службою позивач став власником цілісного майнового комплексу, що знаходиться в м. Шаргород на вул. Леніна, 284, до складу якого входять нежитлові будівлі та споруди, а також земельна ділянка площею понад 3 га, які належати ПрАТ «Шаргородський маслозавод», правонаступником якого є ТОВ «СУРІ». Кошти за вказане майно сплачені позивачем в сумі понад 4 млн. грн., але з 08.02.2017 року позивач не може скористатися своїм правом власника та користуватися майном, оскільки при зверненні до нотаріуса з метою оформлення права власності позивач дізнався про те, що наявна ухвала Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська про накладення заборони, тобто арешту на вказане майно в порядку вирішення клопотання про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «СУРІ» про стягнення заборгованості. При цьому судом накладено заборону на майно, вартість якого в багато разів перевищує ціну позову. Позивачем подано апеляційну скаргу на вказану ухвалу, яка призначена до розгляду на червень 2017 року. Крім того, позивач звертався в Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська з клопотанням про залучення його до участі в справі за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «СУРІ» в якості третьої особи, але вказане клопотання залишено судом без реагування, а звернутися із заявою про скасування заходів забезпечення позову позивач не може, оскільки не є стороною у справі.
Також адвокат ОСОБА_1 вважає, що арешт, накладений на майно, та заборона на відчуження майна це відмінні поняття, проте, вони є ідентичними, тотожними за наслідками для позивача, який позбавлений можливості у реалізації прав на майно, яке йому належить, тому права позивача порушені.
Крім того, адвокат ОСОБА_1 пояснив, що завод не працює, внаслідок чого зростає соціальна напруга, так як люди не мають куди здавати молоко, не сплачуються податки в дохід держави. Вважає, що відповідач ТОВ «СУРІ» створює штучні перешкоди для позивача, щоб останній не міг скористатися своїм правом власності на майно, при цьому, це право власності ніким не оспорюється, так як відсутні спори з приводу проведення процедури електронних торгів і їх наслідків.
Просить позов задовольнити, а також, з метою повного захисту прав позивача, допустити рішення суду до негайного виконання, так як у позивача відсутня можливість протягом тривалого часу користуватися належним йому майном.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» ОСОБА_2 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги ТОВ «Калинівський маслосирзавод», просить позов задовольнити з тих підстав, що в ньому наведені. Суду пояснив, що ПрАТ «Шаргородський маслозавод», правонаступником якого є ТОВ «СУРІ» передав у іпотеку банку майно з метою забезпечення вимог по кредиту. Кредитні кошти Шаргородським маслозаводом банкові не повернуті, у звязку із чим звернуто стягнення на майно, передане в іпотеку. В процесі примусового виконання рішення про звернення стягнення на майно були проведені електронні торги майна, переданого в іпотеку. Переможцем торгів став позивач, який сплатив понад 4 млн. грн. за вказане майно. Таким чином, борг перед Ощадбанком було повністю погашено, сплачено податки, проте, позивач, який є власником майна, не може реалізувати свої права власника через накладення арешту на майно.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області в судове засідання не зявився. 28.04.2017 року начальник відділу ОСОБА_9 подав заяву про розгляд справи у відсутності представника відділу, при розгляді справи покладається на вирішення суду (а.с.67).
Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася повторно, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином шляхом надіслання судових повісток за зареєстрованим місцем проживання. Судові повістки, направлені судом на імя відповідачки, нею отримані (а.с.40, 79, 111).
Отже, суд вважає, що відповідачка ОСОБА_3 належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду справи, причин неявки в судові засідання не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у її відсутності не подавала.
Таким чином, суд вважає, що відповідачка не зявилася в судові засідання без поважних причин, заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 23.03.2017 року, не подала.
Представник відповідача ТОВ «СУРІ» в судове засідання не зявився повторно. Про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином за адресою місцезнаходження юридичної особи, проте, судові повістки повернуті до суду відділенням Укрпошти з довідкою про відсутність відповідача за вказаною адресою (а.с.43, 80).
Заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин чи розгляд справи у його відсутності від відповідача не надходило.
Заперечень щодо позову на пропозицію суду, викладену в ухвалі про відкриття провадження у справі від 23.03.2017 року, відповідач не надав.
Враховуючи викладене вище, суд вважає, що відповідач, відповідно до вимог ст.74 ЦПК України, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи та не зявився до суду без поважних причин.
Згідно із ч.1 ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки відповідачі ОСОБА_3 та ТОВ «СУРІ» належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, не зявилися до суду без поважних причин, не повідомили суд про причини неявки в судові засідання, заяв про розгляд справи у їх відсутності не подавали, то, зі згоди представника позивача ОСОБА_1, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.
Зазначений факт підтверджується протоколом №234352 проведення електронних торгів (а.с.11), актом про реалізацію предмета іпотеки від 20.02.2017 року (а.с.10).
При цьому, означене майно перебувало у іпотеці, що підтверджується іпотечним договором, укладеним 06.01.2011 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та ПрАТ «Шаргородський маслозавод» з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором (а.с.19-26).
Реалізація предмету іпотеки, а саме: нежитлових будівель та споруд і земельної ділянки відбулася на електронних торгах в процесі примусового виконання судового рішення відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Вінницькій області з метою забезпечення прав іпотекодержателя, тобто ВАТ «Державний ощадний банк України», що вбачається із акта про реалізацію предмета іпотеки (а.с.10).
Як встановлено судом, переможцем електронних торгів визнано учасника №6 «Калинівський маслосирзавод», який придбав нежитлові будівлі та споруди і земельну ділянку загальною площею 3,2234 га, що розташовані в м. Шаргород на вул. Леніна, 284, за ціною 4420461,65 грн.
Вказаний факт підтверджується протоколом №234352 проведення електронних торгів та актом про реалізацію предмету іпотеки (а.с.11, 10).
Позивачем перераховані вказані вище грошові кошти, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с.12, 13).
Таким чином, у позивача виникло право власності на нежитлові будівлі та споруди і земельну ділянку загальною площею 3,2234 га, що розташовані в м. Шаргород на вул. Леніна (тепер ОСОБА_10), 284.
При цьому, реалізація вказаного майна проведена в результаті проведення державним виконавцем дій з примусового виконання судового рішення.
Вказане право власності позивача на придбане на електронних торгах майно не оспорюється, оскільки спори з приводу визнання недійсними порядку проведення чи результатів електронних торгів відсутні, що стверджував у судовому засіданні представник позивача.
Відповідно до абз.2 п.8 розділу 10 Порядку, у випадку придбання нерухомого майна документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, є свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги.
Свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, яке видається нотаріусом на підставі акта про проведені електронні торги, у позивача відсутнє.
Вказану обставину представник позивача в судовому засіданні мотивував тим, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно існує обтяження на предмет електронних торгів у виді арешту, що накладений ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2017 року по справі №199/1059/17.
Таким чином, ствердження позивача про те, що ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2017 року у справі №199/1059/17 (2з-199/1150/17) накладено арешт в процесі примусового виконання рішення на майно, яке позивач отримав у власність у результаті проведення електронних торгів, є помилковим та не відповідає встановленим у справі обставинам, оскільки судом накладено заборону на відчуження майна в порядку забезпечення позову.
Також, є помилковим ствердження позивача про те, що ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2017 року у справі №199/1059/17 (2з-199/1150/17) накладено арешт на все майно, власником якого в результаті електронних торгів став позивач, оскільки з вказаної ухвали вбачається, що накладення заборони, а не арешту, застосовано до нежитлових будівель та земельної ділянки ТОВ «СУРІ», на якій вони знаходяться, в межах заявленої суми позову, тобто на суму 345285 грн.
Таким чином, ухвалою суду питання про накладення арешту на майно не вирішувалося.
Доказів того, що позивач оскаржував дії нотаріуса, суду не представлено.
Статтею 124 Конституції України визначений принцип обовязковості судових рішень, який з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу про забезпечення позову. При цьому, відповідно до ч.3 ст.151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (ст.154 ЦПК України).
Таким чином, заявлені позивачем вимоги про звільнення з-під арешту майна, якого до спірного майна не застосовано Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська, а застосовано заборону на відчуження майна в межах заявленої суми позову, є фактично вимогами про скасування заходів забезпечення позову, застосованих в іншій цивільній справі, порядок вирішення яких визначений ст.ст.151-154 ЦПК України, а не шляхом подання окремого позову.
Крім того, суд зауважує, що накладення заборони на майно застосовано у межах виконання ухвали суду про забезпечення позову, а не у межах виконавчого провадження про виконання судового рішення відповідно до норм ЗУ «Про виконавче провадження».
Відповідно до ст.292 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених ст.293 ЦПК України.
Згідно з п.2 ч.1 ст.293 ЦПК України, окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо забезпечення позову, також щодо скасування забезпечення позову.
Отже, позивач не позбавлений процесуальної можливості оскаржити ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська, яка, на його думку, перешкоджає йому, як власнику майна, користуватися та розпоряджатися своїми правами власника щодо цього майна, оскільки вжиття судом заходів забезпечення позову шляхом накладення заборони на відчуження майна відбулося після його реалізації на електронних торгах.
З розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в п.п.5, 9 постанови Пленуму №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» вбачається, що інші особи, які є власниками (володільцями) майна і вважають, що майно, на яке накладено арешт, зокрема, і в порядку забезпечення позову, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ЗУ «Про виконавче провадження».
Відповідно до ч.2 ст.56 ЗУ «Про виконавче провадження», арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Згідно із ч.1 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
Проте, судом встановлено, що Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська арешт на спірне майно не накладався, і, відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження», такий арешт не накладено виконавцем у процесі виконання судового рішення, так як заборона на відчуження майна, накладена судом як вид забезпечення позову ОСОБА_3, внесена до реєстру речових прав на майно як обтяження приватним нотаріусом.
При цьому, суд вважає помилковим ствердження представника позивача про те, що арешт майна та заборона на його відчуження є ідентичними та тотожними поняттями через те, що мають ідентичні та тотожні наслідки для позивача позбавляють позивача права користування, розпорядження належним йому майном, оскільки арешт майна на предмет обтяження має своїм наслідком перешкоду у реалізації власником належного йому майна та порушує майнові права та інтереси власника, а заборона вчиняти певні дії з цим майном не порушує майнових прав власника, дозволяє вчиняти з цим майном дії, які не входять до переліку заборони.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
При цьому, суд констатує той факт, що позивач та відповідачі не були позбавлені можливості та права подавати докази та доводити перед судом їх переконливість, проте, позивач не довів належними та допустимими доказами факту накладення арешту на майно та факту порушення майнових прав позивача з боку відповідачів.
Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта (ч.ч.1, 2 ст.57 ЦПК України).
Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними та допустимими.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч.1, 2, 3 ст. 58 ЦПК України).
Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.
Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог.
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.
Відтак, суд констатує той факт, що кожна із сторін у цій справі не була позбавлена можливості відстоювати свою позицію під час судового розгляду, надавши належні, достовірні та допустимі докази.
У відповідності до вимог п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття, здійснення та захист права власності на майно і регулюються Конституцією України, ЦК України, ЦПК України, ЗУ «Про виконавче провадження».
Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання.
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Обрання способу захисту порушеного права належить позивачу.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів особи: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення дії, яка порушує право, тобто про зняття арешту з майна.
Таким чином, особа має право на захист порушеного цивільного права чи цивільного інтересу, який передбачений законом або договором, і відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Згідно із ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання майном (ч.1 ст.317 ЦК України).
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України).
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здісненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з розясненнями, що містяться в п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України за №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права власності», судовий захист приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про виключення майна з опису. Судами розглядаються й інші позови, повязані з охороною права приватної власності.
Проте, судом встановлено, що право власності позивача на нежитлові будівлі та споруди і на земельну ділянку, придбані в процесі електронних торгів, ніким не оспорюється.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.56 ЗУ «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) або про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Частиною 1 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження» встановлено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.
З розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, що містяться в п.2 постанови Пленуму №5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» вбачається, що позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби…
Таким чином, виходячи з аналізу перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів та вимог законодавства і розяснень ВССУ, суд приходить до переконання, що кожна особа має право на захист порушеного цивільного права чи цивільного інтересу, але у спосіб, встановлений законом або договором між сторонами.
В даному випадку суд не вбачає підстав для задоволення позову з тих підстав, що в ньому заявлені, оскільки на спірне майно не накладено арешт в розумінні, встановленому ЗУ «Про виконавче провадження», а також взагалі не накладений арешт на майно. Судом застосовано забезпечення позову у виді заборони на відчуження майна, що не є арештом майна і не є тотожним чи ідентичним арешту майна ні по порядку накладення, ні по обсягу, ні по наслідках.
Таким чином, позов задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 60, 151-154, 212-215, 218, 223, 224-226 ЦПК України, на підставі ст.ст.16, 316, 317, 319, 321 ЦК України, ст.ст.56, 59 ЗУ «Про виконавче провадження», суд
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Калинівський маслосирзавод» до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «СУРІ», з участю третіх осіб без самостійних вимог на стороні позивача ОСОБА_4 примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про звільнення майна з-під арешту відмовити.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: