Категорія 9Доповідач Береговий О. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 вересня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області в складі:

головуючого судді Берегового О. Ю.,

суддів Денишенко Т.О., Медяного В.М.,

за участі секретаря Ліннік Я.С., представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Ліханової О.В., представника відповідача ОСОБА_4 адвоката Шикунової А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_7, за участю третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_8, про визнання договору дарування недійсним, скасування рішень щодо державної реєстрації нерухомого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування квартири позивачу на праві власності належала трикімнатна квартира АДРЕСА_1.

29 липня 2015 року, за життєвих обставин, що склались, позивач була змушена подарувати вказану квартиру своєму старшому сину ОСОБА_4, який 9 вересня 2015 року уклав договір купівлі - продажу цієї квартири з ОСОБА_2

01 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено договір оренди даної квартири строком на 6 місяців.

Позивач вважає, що договір дарування квартири є таким, що суперечить закону, а тому є підстави визнати його недійсним як фіктивний, оскільки при укладенні вказаного договору його сторони (позивач та ОСОБА_4.) знали, що договір виконаний не буде і укладається з єдиною метою - уникнути позбавлення сім'ї позивача єдиного житла.

Такі обставини обумовлені тим, що 02 серпня 2012 року позивач із чоловіком ОСОБА_9 уклали договір позики з ОСОБА_8 на підставі якого позичили у нього 570 000 грн., а борг зобов'язались повернути до 2 серпня 2014 року, при цьому ОСОБА_8 вимагав у них надати у заставу спірну квартиру, однак позивач із чоловіком на такі умови не погодились і передали у заставу транспортні засоби (тягач, причіп - рефрижератор).

07 липня 2015 року ОСОБА_8 складено розписку про те, що з ним проведено повний розрахунок за вказаним договором позики. Однак, 21 липня 2015 року останній направив на адресу позивача вимогу про повернення боргу, зазначивши, що ця вимога направляється для усунення порушень, які виникли внаслідок невиконання подружжям ОСОБА_9 умов договору позики грошових коштів від 15 березня 2012 року. При розмові з ОСОБА_8, останній погрожував, що у випадку незадоволення висунутих ним вимог, він зробить все можливе, щоб забрати спірну квартиру.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_6 просила ухвалити рішення, яким визнати вказаний договір дарування квартири недійсним, скасувати рішення про зняття з державної реєстрації цієї квартири та скасувати рішення про її державну реєстрацію за договором купівлі - продажу, який укладено між ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким заявлений позов задовольнити.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, представників відповідачів, які з'явились в судове засідання, перевіривши законність і обгрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності, тощо), що мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Умовами обґрунтованості є повне і всебічне з'ясування обставин, що мають значення для справи, доведеність тих обставин, які суд вважає встановленими, відповідність висновків суду обставинам справи.

Рішення суду першої інстанції відповідає цим вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до договору дарування квартири від 28 липня 2015 року, укладеного між ОСОБА_10, як дарувальником з однієї сторони, та ОСОБА_6, як обдарованою з іншої сторони, ОСОБА_10 передав безоплатно, без встановлення будь - яких обов'язків майнового або немайнового характеру у власність - подарував, а ОСОБА_6 прийняла у власність належну дарувальнику квартиру під АДРЕСА_1 Станом на час укладення вказаного договору спірна квартира належала дарувальнику на праві власності на підставі: 1) свідоцтва на право власності на житло, виданого 25.03.1999 року Виконкомом ВМР на підставі рішення № 334 від 25.03.1999 року; 2) свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 09.04.2002 року державним нотаріусом першої Вінницької державної нотаріальної контори Цин Н.В., за реєстровим № 4 - 859; 3) договору дарування частини квартири, посвідченого 18.05.2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В.Б. за реєстровим № 3439. Цей договір дарування квартири зареєстровано в реєстрі за № 942 (а.с. 115 оборот - 117).

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28 липня 2015 року, індексний номер 41360002 спірна квартира була зареєстрована в реєстрі за позивачем (а.с. 116 оборот).

Відповідно до договору дарування квартири від 29 липня 2015 року укладеного між ОСОБА_6, як дарувальником з однієї сторони, та ОСОБА_4, як обдарованим з іншої сторони, ОСОБА_6 передала безоплатно, без встановлення будь - яких обов'язків майнового або немайнового характеру, у власність - подарувала, а ОСОБА_4 прийняв у власність належну дарувальнику квартиру під АДРЕСА_1 Станом на час укладення вказаного договору вона належала дарувальнику на праві власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого 28 липня 2015 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Євстратовою О.О. за реєстровим № 942 (а.с. 114 - 115). Цей договір дарування квартири зареєстровано в реєстрі за № 948.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29 липня 2015 року, індексний номер 41425529 спірна квартира зареєстрована в реєстрі за ОСОБА_4 (а.с. 14).

29 липня 2015 року ОСОБА_4, як власник спірної квартири уповноважив ОСОБА_6 бути його представником у стосунках зі всіма фізичними та юридичними особами у будь - яких підприємствах, установах та організаціях, органах нотаріату, місцевого самоврядування, тощо, з різного роду питань, в тому числі і з правом продажу від його імені спірної квартири. Ця довіреність посвідчена нотаріально, та зареєстрована в реєстрі за № 949 (а.с. 15).

21 серпня 2015 року на підставі заяви ОСОБА_4 про скасування довіреності приватним нотаріусом Євстратовою О.О. припинено дію вказаної довіреності, про що нею внесено відповідний запис до реєстру за № 1053 (а.с. 105, 106).

Згідно з договором купівлі - продажу квартири від 09 вересня 2015 року, укладеного між ОСОБА_4, як продавцем з однієї сторони, та ОСОБА_2, як покупцем з іншої сторони, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купив квартиру під АДРЕСА_1 Станом на час укладення вказаного договору вона належала продавцю на підставі дублікату договору дарування квартири, виданого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Євстратовою О.О. 29.07.2015 року за реєстровим № 948, на підставі якого право власності на квартиру зареєстровано 29 липня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно з номером запису про право власності 10600140, реєстраційний номер об'єкта нерухомості 1. Продаж вчинено за 749748 грн., які покупець повністю перерахував продавцю.

Вказаний договір купівлі - продажу квартири посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Белою О.М., зареєстровано в реєстрі за № 1013. (а.с. 27,28).

Із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер 43513402 від 09 вересня 2015 року вбачається, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_2 (а.с. 29).

Із копії виписки по особовому рахунку за період 10 вересня 2015 року, центрального РУ АТ «Банк Фінанси та Кредит» слідує, що ОСОБА_2 10 вересня 2015 року провів з ОСОБА_4 повний розрахунок за придбану ОСОБА_2 квартиру в розмірі 749 748 грн. (а.с. 108).

Згідно з договором оренди квартири (житлового приміщення) від 01 жовтня 2015 року ОСОБА_2, як орендодавець з однієї сторони, та ОСОБА_7, як орендар з другої сторони домовились, що орендодавець зобов'язується передати орендареві у строкове платне користування, а орендар зобов'язується прийняти у строкове платне користування спірну квартиру, строком на 6 місяців з моменту підписання договору (а.с. 30).

Також встановлено, що 15 березня 2012 року між ОСОБА_8 як позикодавцем та ОСОБА_10, як позичальником укладено договір позики, згідно якого позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти готівкою 570 000 грн., (еквівалент 71250 доларів США), а позичальник зобов'язався повернути позикодавцю суму грошових коштів в порядку і в строки, що встановлені договором (а.с. 181).

02 серпня 2012 року між ОСОБА_8, як позикодавцем, та ОСОБА_10 і ОСОБА_6, як позичальниками, укладено договір позики, згідно якого позикодавець передав у власність позичальникам грошові кошти готівкою 570 000 грн., (еквівалент 71250 доларів США), а позичальники зобов'язалися повернути позикодавцю суму грошових коштів в порядку і в строки, що встановлені договором (а.с. 16).

Згідно розписок ОСОБА_8, що надані ОСОБА_10, останнім борг перед ОСОБА_8 погашено в повному обсязі по даному договору, претензій немає (а.с. 17, 18, 25).

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки.

Частинами 3, 4 ст. 334 ЦК України, визначено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно з ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_6 в частині про визнання правочину недійсним з підстав його фіктивності, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що позивач своїх вимог про недійсність договору дарування з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України, не довела, що є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 5 ст. 205 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Саме по собі невиконання правочину сторонами, не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину.

Таким чином, фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Ознака укладення правочину без наміру створити юридичні наслідки може бути притаманна діям однієї або обох сторін правочину.

Однак, фіктивним можна визнати правочин тільки за умови, що обидві сторони діяли без наміру створити цивільно-правові наслідки. Якщо ж одна сторона діяла без наміру створити юридичні наслідки, а інша сторона такий намір мала, правочин не може бути визнаний недійсним.

Зазначений висновок відповідає правовим позиціям викладених у постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-4806св15, від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів.

Суд першої інстанції вірно звернув увагу на те, що в судовому засіданні стороною відповідача ОСОБА_4 наголошувалось саме на бажанні останнього прийняти в дар від матері спірну квартиру та набути право власності на неї. Будь-яких належних доказів, які б свідчили про відсутність у ОСОБА_4 на момент посвідчення оспорюваного правочину волевиявлення на набуття у власність спірної квартири стороною позивача не представлено.

З урахуванням наведеного, правильними також є висновки суду щодо відмови у позові в частині позовних вимог про скасування рішень про зняття з державної реєстрації спірної квартири, оскільки вони є похідними від первісних позовних вимог про визнання правочину недійсним.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Рішення суду апеляційної інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін як таке, що постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія cуддів,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: