Справа № 137/1226/17 Провадження № 22-ц/772/2916/2017Головуючий в суді першої інстанції Желіховський В. М.
Категорія 54 Доповідач Зайцев А. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

Головуючого судді : Зайцева А.Ю.,

суддів : Панасюка О.С., Шемети Т.М.,

за участю секретаря судового засідання : Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Літинського районного суду Вінницької області від 19.10.2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Літинський молочний завод» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :
У вересні 2017 року ОСОБА_2 звернувся у суд з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Літинський молочний завод» (далі ТОВ «Літинський молочний завод») про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди.

Позов обґрунтував тим, що він працював на підприємстві з 04.07.2013 року на посаді оператора централізованої мийки четвертого розряду. 29.12.2016 року ПАТ "Літинський молочний завод" перейменовано на ТОВ "Літинський молочний завод".
Наказом № 178/1 від 17.07.2017 року він був звільнений з роботи, відповідно до запису у трудовій книжці в зв`язку із вступом на військову службу згідно п. 3 ст. 36 КЗпП.
Зазначає, що 11.07.2017 року ним було укладено контракт з Міністерством оборони України про проходження служби в ЗСУ, строком на 6 місяців. Наказом командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " № 101 від 11.07.2017 року його призначено командиром мінометного взводу роти вогневої підтримки 131 окремого розвідувального батальйону Оперативного Командування "Південь" сухопутних військ ЗСУ.
14.07.2017 року він знаходився на роботі у відповідача і повідомив про укладення даного контракту із ВСУ та про призначення його на посаду та надав копії відповідних документів. Після чого відбув для проходження служби. На день видачі наказу про його звільнення з роботи, він на роботі не був, вже знаходився на службі в ЗСУ. Про факт звільнення з роботи позивач взнав 22.08.2017 року, при одержанні своєї книжки від відповідача, коли приїздив на кілька днів у відпустку, із місця проходження служби в ЗСУ. При одержанні від відповідача своєї трудової книжки він повідомив відповідача, що його звільнення є незаконним та те, що він має бути поновлений на роботі, однак відповідач відмовився поновити його на роботі.
08.08.2017 року відповідач здійснив розрахунок по зарплаті, перерахував кошти на його банківську карту.

Вважає, що його звільнення з роботи є незаконним, оскільки заяви про звільнення він не писав і таке звільнення суперечить чинному законодавству.

Виходячи з наведеного, положень п. 3 ч. 1 ст. 36, ч. 3 ст. 119, ст. 235 КЗпП України, ОСОБА_2 , з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив :

1) визнати протиправним та скасувати наказ директора ТОВ «Літинський молочний завод» № 178/1 від 17.07.2017 року про звільнення його з посади оператора централізованої мийки четвертого розряду, у зв`язку з вступом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України;

2) поновити його на роботі у ТОВ «Літинський молочний завод» на посаді оператора централізованої мийки четвертого розряду з 18.07.2017 року;

3) стягнути з ТОВ «Літинський молочний завод» середній заробіток за час з моменту звільнення до дня ухвалення судового рішення в сумі 15324,54 грн. із врахуванням сплати необхідних відрахувань;

4) стягнути з ТОВ «Літинський молочний завод» на його користь компенсацію спричиненої моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення з роботи в сумі 1000 грн.

Рішенням Літинського районного суду Вінницької області від 19.10.2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасував та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

У справі встановлено, що позивач з 04.07.2013 року працював у відповідача на посаді оператора централізованої мийки четвертого розряду.
Відповідно до копії наказу № 06 від 16.04.2015 року ОСОБА_2 увільнено від роботи з 22.04.2015 року у зв`язку з призовом на військову службу під час мобілізації зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку за особливий період.
Згідно копії повідомлення військового комісара Хмільницького ОРВК військовозобов`язаний ОСОБА_2 з 22.04.2015 року призивається на військову службу під час мобіліцізації.
29.12.2016 року ПАТ "Літинський молочний завод" перейменовано на ТОВ "Літинський молочний завод".
11.07.2017 року ОСОБА_2 уклав контракт з Міністерством оборони України про проходження служби в Збройних Силах України строком на 6 місяців, про що позивачем було повідомлено відповідача.
Пунктом 1 контракту передбачено, що ОСОБА_2 добровільно бере на себе зобов`язання проходити військову службу в Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту.
Наказом командувача військ оперативного командування " ІНФОРМАЦІЯ_1 " № 101 від 11.07.2017 року призначено ОСОБА_2 командиром мінометного взводу роти вогневої підтримки 131 окремого розвідувального батальйону Оперативного Командування "Південь" сухопутних військ ЗСУ.
Також установлено, що згідно припису ОСОБА_2 пропоновано 17.07.2017 року вибути до військової частини НОМЕР_1 для проходження служби.
Наказом № 178/1 від 17.07.2017 року ОСОБА_2 був звільнений з роботи, відповідно до запису у трудовій книжці в зв`язку із вступом на військову службу згідно п. 3 ст. 36 КЗпП.
Відповідно до копії наказу № 191 від 30.08.2017 року внесено зміни в наказ № 178/1-К, у частині «Причина звільнення» замінено слова «у зв`язку з призовом» на слова «у зв`язку з вступом».
08.08.2017 року відповідач здійснив розрахунок по зарплаті, перерахував кошти на його банківську карту.
У справі також установлено, що відповідно до довідки ТОВ "Літинський молочний завод" за № 927 від 11.09.2017 року згідно відомостей ОСОБА_2 здійснено виплату всіх сум заробітної плати.
Із довідки про доходи слідує, що середньомісячна заробітна плата позивача складає 3598,95 гривень.
Вирішуючи спір та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладений позивачем контракт відповідно до ст. 21 КЗпП України є різновидністю трудового договору, а тому уклавши його, ОСОБА_2 відповідно змінив місце роботи, а тому до відповідача правомірно було застосовано п. 3 ст. 36 КЗпП України при звільненні в зв`язку зі вступом на військову службу. При цьому, судом враховано, що укладання контракту позивачем є добровільним, а не у зв`язку із мобілізацією та його призовом. В період укладання контракту особливого періоду на території України оголошено не було, а тому на позивача не розповсюджується дія ч. 3 ст. 119 КЗпП України щодо збереження за ним місця роботи та середнього заробітку на підприємстві, оскільки ним укладено контракт на військову службу не під час дії особливого періоду як передбачає зазначена стаття.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду відповідно до положень ч. 1 ст. 303 ЦПК України в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи та ухваленні рішення допущено порушення норми матеріального та процесуального права, що відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду, з огляду на наступне.

Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Судова колегія вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивач добровільно уклав контракт на проходження військової служби, а не у зв`язку із мобілізацією та його призовом, в звязку з чим, на думку суду першої інстанції, положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України на нього розповсюджуватися не можуть.
Із змісту норми ч. 3 ст. 119 КЗпП України вбачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії, передбачені нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого стану, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці.

Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами.

За змістом ст. 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

Тобто, особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

За змістом листа Міністерства оборони України від 01 жовтня 2015 року № 322/2/8417 відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року № 303/2014 в Україні настав особливий період. Скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України. На даний час в Україні діє особливий період.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Указом виконуючого обов`язки Президента України від 17.03.2014 року № 303/2014 «Про часткову мобілізацію», який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року, прийняте в межах конституційних повноважень рішення про часткову мобілізацію військовослужбовців строком на 45 діб.

Таким чином, з дня публікації вказаного вище Указу, тобто з 18.03.2014 року, почався особливий період, рішень про закінчення якого, на час розгляду справи, Президент України не приймав.

Указами Президента України від 06.05.2014 року, від 21.07.2014 року та від 14.01.2015 року також оголошувалася часткова мобілізація військовослужбовців у декілька черг, які були у подальшому звільнені у запас.

Останнє рішення про звільнення у запас військовослужбовців, які були призвані на час мобілізації на особливий період під час третьої черги часткової мобілізації було прийняте Указом Президента України № 441/2016 від 26.09.2016 року.

Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу, після видачі цих Указів, Президент України не приймав.

Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01.03.2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02.03.2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Разом з тим, запровадженні Радою національної безпеки та оборони України рішення щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України вимагали, крім іншого, проведення часткової мобілізації, з початком якої, настав особливий період діяльності усіх інституцій України, який не закінчився на час розгляду судового спору.

До аналогічного правового висновку прийшов і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справі в ухвалі від 11 жовтня 2017 року по справі № 6-29949св16.

Проте, суд першої інстанції на вказані вище норми права, про які також зазначав позивач в позовній заяві, уваги не звернув та не обґрунтував належними і допустимими доказами відсутність кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, на час укладення контракту позивачем з Міністерством оборони України.

У той же час, із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_2 укладено 11.07.2017 року контракт з Міністерством оборони України про проходження служби в Збройних Силах України строком на 6 місяців.
В свою чергу, із листа командира військової частини НОМЕР_1 (а.с.95) вбачається, що ОСОБА_2 , 1966 року народження, призваний на військову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 14.07.2017 року і 17.07.2017 року прибув до місця проходження військової служби до військової частини НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 .
Пунктом першим контракту передбачено, що ОСОБА_2 добровільно бере на себе зобов`язання проходити військову службу в Збройних Силах України протягом строку контракту, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк контракту.
З цим періодом та наявністю кризової ситуації пов`язане право позивача на збереження за ним на час дії контракту місця роботи та посади у ТОВ «Літинський молочний завод».

За таких обставин, судова колегія вважає правомірними вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу директора ТОВ «Літинський молочний завод» № 178/1 від 17.07.2017 року про звільнення позивача з посади оператора централізованої мийки четвертого розряду, у зв`язку з вступом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України та його поновлення на роботі.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судова колегія враховує, що позивач у заяві про збільшення позовних вимог просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час з 18.07.2017 року по 19.10.2017 року в розмірі 15324,54 грн. (а.с. 125), а тому судова колегія задовольняє дану вимогу у повному обсязі та приймає наданий позивачем розрахунок.

При цьому, судова колегія враховує те, що відповідачем не спростовано наданий позивачем розрахунок та не надано власного розрахунку.

Також судова колегія вважає, що підлягає задоволенню також вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь моральної шкоди в сумі 1000 грн.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.

За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі.

Таким чином, оскільки відповідачем при звільненні позивача було допущено порушення норм трудового законодавства, прав позивача, відтак колегія суддів вважає, що у справі наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 1000 грн.

Ураховуючи наведене, рішення суду першої інстанції не можна вважати законним та обгрунтованим, в звязку з чим воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України з ТОВ «Літинський молочний завод» слід також стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 1280 грн. за подання позову позивачем, від сплати якого він, згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», був звільнений в частині оплати позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, а також 1408 грн. за подання апеляційної скарги.

Також слід стягнути з ТОВ «Літинський молочний завод» на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 704 грн. (вимога про відшкодування моральної шкоди).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.

Керуючись ст. ст. 88, 303, 304, 307, 309, 313-315, 317, 319, 324, 325, 367 ЦПК України, п. 3 ч. 1 ст. 36, ч. 3 ст. 119, ст. 235 КЗпП України, ст. 43 Конституції України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Літинського районного суду Вінницької області від 19.10.2017 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Літинський молочний завод» про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати наказ директора товариства з обмеженою відповідальністю «Літинський молочний завод» № 178/1 від 17.07.2017 року про звільнення ОСОБА_2 з посади оператора централізованої мийки четвертого розряду, у зв`язку з вступом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_2 на роботі у товаристві з обмеженою відповідальністю «Літинський молочний завод» на посаді оператора централізованої мийки четвертого розряду з 18.07.2017 року.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Літинський молочний завод» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час з моменту звільнення в сумі 15324,54 грн. із врахуванням сплати необхідних відрахувань.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Літинський молочний завод» на користь ОСОБА_2 компенсацію спричиненої моральної шкоди в сумі 1000 (одна тисяча) гривень.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Літинський молочний завод» на користь держави судовий збір в розмірі 1280 гривень за подання позову та 1408 гривень за подання апеляційної скарги, а всього: 2688 (дві тисячі шістсот вісімдесят вісім) гривень.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Літинський молочний завод» на користь ОСОБА_2 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі.
Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.
Головуючий Підпис А. Ю. Зайцев

Судді: Підпис О.С. Панасюк
Підпис Т. М. Шемета
Згідно з оригіналом
Головуючий А. Ю. Зайцев