АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/901/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Апеляційного суду Хмельницької області

в складі головуючого судді Корніюк А.П.,

суддів Пєнти І.В., Талалай О.І.

секретар Філіпчук О.С.

за участю сторін та їх представників

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 16 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи,

в с т а н о в и л а :

Звертаючись до суду із позовом ОСОБА_2 зазначав, що 03.12.2012 року між ним та ОСОБА_1 був укладений договір позики, відповідно до якого остання взяла в борг 22 000 доларів США, які зобовязалася повернути до 01.12.2013 року. Оскільки ОСОБА_1 своїх зобовязань за довго ром позики не виконала, тому позивач просив суд стягнути на його користь з відповідачки основний борг за договором позики із врахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних, а саме: 35 386 доларів США (еквівалент яких в гривні становить 904 837,62 грн.)

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 16 лютого 2017 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в сумі 562 540 грн., що еквівалентно по курсу НБУ 22 000 доларам США, 3% річних в розмірі 15 871 грн., збитки в звязку з інфляцією в сумі 326 426 грн. 62 коп. та судовий збір в сумі 6890 грн.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду від 27 березня 2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду від 16 лютого 2017 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку та зазначає, що це рішення було винесене заочно, без її участі та участі позивача і його представника, до того ж судом не зясовані обставини, що мають значення для справи. Апелянтка вказує, що вона виплатила борг ОСОБА_2 і останній вказав, що знищив розписку і тому за її заявою було порушено кримінальне провадження за ч. 3 ст. 190 КК України відносно ОСОБА_2 На думку ОСОБА_1, суд виніс рішення бездоказово, прийнявши лише сторону позивача, що призвело до неповноти судового слідства. Тому, апелянтка просить суд скасувати оскаржуване рішення від 16 лютого 2017 року.

Апелянтка та її представник апеляційну скаргу підтримали.

Позивач та його представник заперечили проти задоволення апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції - скасуванню в частині з наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачка прострочила свої грошові зобовязання за договором позики, який укладений 03.12.2012 року між нею та ОСОБА_2 А тому, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, ОСОБА_1 зобовязана повернути позивачу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми і суд стягнув із відповідачки на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 562540 грн., що еквівалентно 22000 доларам США, 3% річних в розмірі 15871грн. та 326426,62 грн. інфляційних втрат.

Однак, повністю з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується слідуючи із наступного.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що 03.12.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, за яким позивач передав відповідачці 22000 доларів США, які остання зобовязалася повернути позивачу 01 грудня 2013 року. Розмір процентів за договором встановлений не був. В обумовлений строк ОСОБА_1 кошти не повернула. Вказані обставини підтверджуються розпискою від 03.12.2012 року (а.с.67).

Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначені висновки відповідають правовим позиціям, висловленим Верховним Судом України в постановах №6-1967цс15 від 11.11.2015 року та № 6-63цс13 від 18.09.2013 року.

На підтвердження укладення договору позики позивач надав суду оригінал розписки від 03 грудня 2012 року, яка свідчить про отримання ОСОБА_1 у позику грошових коштів в сумі 22 000 доларів США. Відповідачка визнає факт написання нею розписки та отримання коштів після її написання.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що ОСОБА_1 було повернуто позивачу борг в 22 000 доларів США не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до ч.1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Апеляційний суд у відповідності до положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду у частині мотивування судового рішення судом має право на дослідження нових доказів і переоцінку доказів. Так, оглянуті за клопотанням апелянтки в судовому засіданні договір позики та блокноти не можуть бути належними і допустимими доказами на підтвердження повернення ОСОБА_1 коштів за договором позики від 03.12.2012 року. При цьому наявність боргового документу у ОСОБА_2 підтверджує невиконання відповідачкою свого обовязку по поверненню позики. А тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що підлягає до задоволення вимога ОСОБА_2 про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за договором позики та 3% річних.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ці висновки відповідають правовій позиції, що висловлена у постанові Верховного Суду України від 21.12.2016 року № 6-1672цс16.

Тому суд першої інстанції, оцінивши у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України наявні у справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про те, що з ОСОБА_1 підлягає до стягнення на користь позивача 562 540 грн., що еквівалентно 22000 доларам США заборгованості за договором позики та три відсотки річних в розмірі 15 871 грн.

Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_1 інфляційних втрат, суд першої інстанції припустився помилки.

Так, в силу положень ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору позики, індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобовязання, визначеного у гривнях.

Вказані висновки відповідають правовій позиції, що висловлена Верховним Судом України у постанові №6-771цс15 від 27.01.2016 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду в частині стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 326426,62 грн. інфляційних втрат слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги позивача.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки позов ОСОБА_2 задоволено на 63,9 % (578 411 грн. х 100 : 904837,62 грн.), тому підлягають до стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача судові витрати в сумі 4402,71 грн. (6890 грн. х 63,9 : 100).(а.с.2). Та, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги (36,1%), тому підлягає до стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2736,30 грн. судових витрат, понесених нею при подачі апеляційної скарги. (7579,77 грн. х 36,1 : 100). (а.с. 43).

Керуючись ст. ст. 303, 313, 316, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 16 лютого 2017 року в частині стягнення інфляційних втрат та судових витрат скасувати та ухвалити в цих частинах нове рішення.

У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 про стягнення інфляційних втрат відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4402 грн. 71 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2736 грн. 60 коп. судового збору.

В решті заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду від 16 лютого 2017 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.ційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий (підпис) А.П. Корніюк

Судді (підпис) І.В. Пєнта

(підпис) ОСОБА_3

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.П. Корніюк

_______________________________________________________________________________Головуючий у першій інстанції ОСОБА_4 Справа № 22ц/792/901/17

Доповідач Корніюк А.П. Категорія № 27