Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №22ц/778/2057/17 Головуючий у 1 інстанції: Суркова В.П.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа комунальне підприємство «Наше місто» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і зняття з реєстраційного обліку, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення , -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування позовних вимог зазначено , що вона на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.06.2013 року зареєстрована та проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач лише зареєстрований у спірній квартирі, але з 2000 року не проживає у ній, особистих речей не зберігає, оплату комунальних послуг не здійснює, має інше постійне місце проживання у ІНФОРМАЦІЯ_2.

Оскільки відповідач у 2000 році вибув на постійне проживання до іншого населеного пункту, добровільно знятися з реєстраційного обліку відмовляється, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою № 379 в будинку № 32 по пр. Моторобудівників у м. Запоріжжі та зняти його з реєстрації місця проживання.

Не погоджуючись з позовом, ОСОБА_4 у грудні 2016 року звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про вселення

В обґрунтування позову зазначено, що він з дитинства проживав разом зі своїми батьками у спірній квартирі та з 1992 році зареєстрований у ній. Квартира перебуває у комунальній власності. Також у квартирі мешкає його сестра ОСОБА_3, яка на підставі рішення суду у 2013 році зареєстрована у квартирі разом з сином ОСОБА_5 З моменту реєстрації сестри він періодично заходив до квартири, користувався своїм побутовим майном, а також проживав в квартирі. Після реєстрації сестри у квартирі з невідомих причин її ставлення до нього змінилось, вона почала уникати від спілкування з ним. У липні 2016 року виявив, що відповідач змінила замки на вхідній двері та з цього часу не допускає його до квартири, на телефонний зв'язок не виходить.

Посилаючись на ці обставини, просив вселити його у квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_2.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог та відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову первісного позову та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів свої позовні вимоги, що не проживання відповідача ОСОБА_4 у спірній квартирі обумовлено поважними причинами, оскільки залишення відповідачем житла було вимушеним, ОСОБА_3 перешкоджала його проживанню у спірній квартирі, змінивши замки на вхідних дверях квартири.

Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 26.06.2013 року, що набрало законної сили встановлено, що спірна квартира на підставі ордеру № 6355 від 01.11.1979 року була надана батькам сторін на сімю у складі чотирьох осіб, у тому числі і на сина ОСОБА_4, який зареєстрований у квартирі, як член сімї наймача і постійно проживав в ній. На теперішній час батьки померли (ОСОБА_6 18.06.2002 року, ОСОБА_7 13.12.2011 року. Цим рішенням за ОСОБА_3 визнано право користування спірною квартирою (а.с. 9-10).

Згідно довідок центру обслуговування абонентів від 22.09.2014 року, 08.06.2015 року, в квартирі АДРЕСА_3 зареєстровані також позивач ОСОБА_3 та її малолітній син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 ( а.с. 12).

Під час апеляційного розгляду справи встановлено та підтверджується матеріалами справи, що суд першої інстанції з дотриманням вимог ст. ст. 212 215 ЦПК України належно оцінив надані сторонами докази, виконав вимоги цивільного судочинства і вирішив справу згідно з законом, вирішивши питання наявності обставин, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, суті правовідносин, що випливають із встановлених обставин, правильно застосував правові норми до цих правовідносин і дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3

Згідно з ч. 2 ст. 107 ЖК Української РСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше житлове приміщення у тому ж населеному пункті договір найму житлового приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з житлового приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму житлового приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим житловим приміщенням з дня вибуття.

Відповідно до роз'яснень, наведених Верховним Судом України у абз. 2 п. 11 постанови Пленуму від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", на підтвердження такого вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше житлове приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше як з підстав і у порядку, передбачених законом.

Суд першої інстанції встановив ті обставини, що ОСОБА_4 завжди вважав батьківську квартиру своїм місцем проживання, він періодично користувався спірним житловим приміщення.

Суд першої інстанції дав належну оцінку тим обставинам, що позивач ОСОБА_3 заперечуючи проти наведених обставин фактично їх не спростувала.

Встановлені судом першої інстанції обставини виключають можливість задоволення позовних вимог, предявлених по ст. 107 ЖК України у звязку із вибуттям ОСОБА_4 на інше постійне місце проживання.

Жодного доказу на підтвердження існування у ОСОБА_4 іншого постійного місця проживання позивач не надала.

Доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не застосував для задоволення позовних вимог за ст. 71 ЖК України є неприйнятними.

Судом першої інстанції встановлені ті обставини, що позивач чинила перешкоди ОСОБА_4 у проживанні в спірному жилому приміщенні, що виключає можливість задоволення позовних вимог за ст.ст. 71, 72 ЖК України, оскільки вчинення перешкод то є поважні причини непроживання для особи відносно якої ці перешкоди чинилися.

Стосовно правової підстави позовних вимог про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням згідно ст. 107 ЖК України, то суд першої інстанції встановив відсутність доказів наявності у відповідача іншого постійного місця проживання. що виключає можливість задоволення такого роду позовних вимог.

Правильність рішення суду першої інстанції підтверджується його відповідністю розясненням постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України, де у п.п.10,11 сказано наступне: У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами. Відповідно до ст. 107 ЖК наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Усі перелічені доводи апеляційної скарги у їх сукупності та кожен окремо досліджені та перевірені колегією суддів і не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Немає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та для постановляння нового рішення по справі.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313, 315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді:

Апеляційний суд Запорізької області

ЄУН 336/6236/16

Провадження №22ц/778/2057/17 Головуючий у 1 інстанції: Суркова В.П.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Вступна та резолютивна частина

25 травня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого: Воробйової І.А.

суддів: Бєлки В.Ю.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа комунальне підприємство «Наше місто» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і зняття з реєстраційного обліку, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про вселення , -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2017 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, проте вона може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: