У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

СтупакО.В., Іваненко Ю.Г., Маляренка А.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: Фрунзівська селищна рада Великомихайлівського району Одеської області, Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції в Одеській області, про усунення перешкод в користуванні будинком та присадибною ділянкою, покладення обов'язків, стягнення моральної шкоди, за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - на рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 24 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом, вимоги якого в подальшому уточнив та остаточно просив усунути перешкоди йому у користуванні житловим будинком та земельною ділянкою, для чого знести за рахунок відповідача самочинно збудовані господарські будівлі у вигляді зблокованих приміщень літньої кухні літ. «К» та сараїв літ. «Л», «М», «Н», розташованих на ділянці відповідача; за рахунок відповідача демонтувати та засипати вигрібну яму навпроти сараю літ. «Н», розташовану на ділянці відповідача; зобов'язати відповідача зменшити поголів'я свиней до дев'яти голів; стягнути з відповідача на свою користь 10 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, покласти на відповідача всі судові витрати у справі.

Позов обґрунтовано тим, щоОСОБА_4 є власником житлового будинку № АДРЕСА_1. Земельна ділянка під будинком виділена у користування позивача та перебуває у власності Фрунзівської селищної ради. Відповідач є сусідом позивача. Відповідач приблизно у 2009 році у безпосередній близькості до межі ділянки позивача, самочинно побудував зблоковані приміщення літньої кухні, позначеної в плані під літ. «К», та сараї літ. «Л», «М», «Н». Сараї відповідач використовує для утримання свиней. Позивач посилається на порушення відповідачем санітарних норм при утриманні свиней, що порушує його права власника житлового будинку, оскільки від тварин розповсюджується неприємний запах, розводяться мухи та пацюки. Позивач вказує, що це створює йому перешкоди в користуванні будинком та земельною ділянкою, оскільки він не може перебувати на своїй ділянці, відкривати вікна будинку. Також позивач стверджує, що діями відповідача, які носять систематичний та тривалий характер, йому спричинена моральна шкода.

Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 24 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2016 року, позов задоволено частково.

Ухвалено усунути перешкоди ОСОБА_4 у користуванні належного йому будинку № АДРЕСА_1 шляхом покладення на ОСОБА_5 зобов'язання привести кількість поголів'я свиней в його підсобному господарстві, яке утримується за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до вимог п. п. 1.1 та 2.2. «Санітарних правил і норм розміщення, влаштування та експлуатації малих ферм для утримання тварин (худоби, птиці, звірів) у населених пунктах Української РСР», а саме не більше дев'яти голів.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 в рахунок компенсації спричиненої моральної шкоди 1 тис. грн.

Вирішено питання про судові витрати.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 -просить рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди та відмови в задоволенні позовних вимог щодо знесення будівель і демонтажу вигрібної ями, а також ухвалу апеляційного суду скасувати повністю і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а тому не є предметом касаційного перегляду.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може гуртуватися на припущеннях.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

За змістом ст. 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачу ОСОБА_5 на праві власності належить земельна ділянка, житловий будинок та господарські будови за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_4 є сусідом ОСОБА_5, проживає за адресою: АДРЕСА_1. Земельна ділянка за вказаною адресою перебуває у комунальній власності, але житловий будинок та господарські споруди у власності позивача.

У 2009 році відповідачем ОСОБА_5 на належній йому земельній ділянці було проведене самочинне будівництво зблокованої господарської будівлі (для утримання худоби та птиці) та літньої кухні, яке позначено в плані від літерами літ. «Л», «М», «Н».

Споруджені відповідачем господарські будівлі побудовані з порушенням п. п. 3.25, 3.25а Державних будівельних норм 360-92 «Планування та забудова міських та сільських поселень», а саме на відстані 10,6 м від житлового будинку сусіда ОСОБА_4 та 0,10 м від його межі. Вказані обставини підтверджені актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, державних будівельних норм, стандартів і правил від 21 січня 2015 року, приписом департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції України в Одеській області від 26 листопада 2014 року.

У самовільно збудованих господарських будівлях відповідач утримує поголів'я свиней, кількість яких неодноразово змінювалась.

Із численних заяв позивача до різних компетентних органів влади вбачається, що суть претензій позивача зводиться до порушення його прав користувача сусідньої земельної ділянки саме через утримання відповідачем поголів'я свиней.

У 2014 році відповідачем допускались порушення санітарних та природоохоронних норм при утриманні свинопоголів'я, однак на момент розгляду справи ці порушення усунуто, санітарний стан навколо садиби відповідача поліпшився.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову в частині знесення самочинно збудованих господарських споруд, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України, правильно виходив із того, що фізичні особи мають право вимагати знесення самочинного будівництва лише в разі доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою, проте позивачем не надано належних та допустимих доказів з цього приводу.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині демонтажу вигрібної ями, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірна яма протягом тривалого часу не експлуатується відповідачем, а тому не може бути джерелом неприємного запаху або інших незручностей для позивача.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 щодо відшкодування моральної, суд першої інстанції, ураховуючи ступінь страждань позивача, керуючись принципами розумності і справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 тис. грн.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог ст. ст. 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та спростував їх відповідними висновками, в результаті чого постановив законну й обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам ст. 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що судами при визначенні розміру моральної школи не враховано матеріальний стан відповідача та наслідки його протиправних дій; судами безпідставно не застосовано норми ч. 7 ст. 376, ч. 1 ст. 391 ЦК України; суди не врахували пояснення позивача про порушення його прав, та інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України на стадії перегляду справи у касаційному порядку не передбачено.

Отже, судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими із додержанням норм процесуального та матеріального права, підстави для їх скасування відсутні, тому відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга - відхиленню.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 24 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 07 грудня 2016 рокузалишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Ступак

Ю.Г. Іваненко

А.В.Маляренко