Провадження № 2/522/2293/16
Справа № 522/5026/15-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Домусчі Л.В.,

при секретарі Шевчик В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, визнання нерухомого майна обєктом права спільної сумісної власності, визнання недійсним договорів дарування,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 12.03.2015 року звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 та, збільшивши позовні вимоги письмовою заявою від 31.08.2015 року (т.1, а.с.228-230), просив суд:

- визнати квартиру обєктом права спільної сумісної власності та визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 14.12.2007р. квартири АДРЕСА_2.;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 27.12.2007р. квартири АДРЕСА_2.

В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.02.2015 року було встановлено факт проживання однією сімєю його та ОСОБА_4 як чоловіка та жінки в період з 02.07.1996 року по 16.09.2013 року.

Згідно договору купівлі продажу нерухомого майна від 02.07.1996 року, укладеного на товарній біржі «Центральна Одеська біржа», ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_3. Вказана квартира була в стані, непридатному для проживання, зокрема згідно довідки від 01.03.1999 року у придбаній квартирі було відсутнє опалення, каналізація, а також квартира не була газифікована. З метою привести квартиру до належного рівня, вони звернулись до компетентних органів з заявами про надання дозволу на проведення будівельних робіт. У результаті проведених робіт, закінчених у 2007 році, ними було повністю реконструйовано перший поверх з демонтажем перестінків, збільшено площі деяких приміщень, надбудовано другий поверх, проведено комунікації, поміняно крівлю, облагороджену прилеглу до квартири територію. В період з 1995 року по 2004 рік ОСОБА_4 не працювала та в той же час навчалась в університеті. Позивач був єдиним, хто матеріально забезпечував родину, будучи працевлаштованим одночасно на декількох посадах, та з 2003 року займаючись підприємницькою діяльність. У 2011 році ними було прийнято рішення про переобладнання квартири під міні-готель з метою здійснення підприємницької діяльності, для чого необхідно було утримати правовстановлюючі документи на новостворене, реконструйоване житло. 24.11.2011 року виконавчим комітетом ОМР на імя ОСОБА_4 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_4 та 01.12.2011 року проведено державну реєстрацію права приватної власності на квартиру за ОСОБА_4. На протязі періоду їх будівництва ніякої матеріальної допомоги від будь-яких осіб вони не отримували, за виключенням коштів, отриманих від гр.. ОСОБА_5. При цьому, ні сестра ОСОБА_4, ні її мати ніколи фінансово не підтримували їх будь-яким чином при будівництв та спільному житті, що підтверджується листуванням між ними. 16.09.2013 року ОСОБА_4 померла. Все спадкове майно померлої складається зі спірної квартири. Відповідачка ОСОБА_2, сестра померлої, звернулась до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, про інших осіб, які звернулись чи могли звернутись до нотаріуса, позивачу не відомо. Проте, позивач вважає, що оскільки спірна квартира належала йому та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності, то прийняття ОСОБА_2, як спадкоємницею 2-ї черги, спадщини в цілому всієї квартири порушить його права інтереси.

Ухвалою суду від 31.08.2015 року (т.1, а.с. 262-263) були прийняті доповнення позовних вимог від ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 14.12.2007р. та від 27.12.2007р..

Стосовно позовних вимог щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 (т.1, а.с.228-230) ОСОБА_1 зазначив, що згідно договору дарування від 31.01.2007 року йому була подарована вказана квартира. У грудні 2007 року його колишня дружина ОСОБА_3, дізнавшись про продаж ним одноособово (без її участі) дачі і земельної ділянки та про наявність у нього нової квартири, повідомила про намір звернутись до суду з позовом про стягнення з нього грошей, отриманих від продажу будинку та земельної ділянки, та з заявою про накладення арешту на подаровану йому квартиру. З метою уникнення будь-яких судових процесів та з метою запобігання накладенню арешту на його квартиру, ОСОБА_1 спільно зі своєю дружиною ОСОБА_4 вирішили переоформити квартиру на імя останньої. Зазначене було здійснене шляхом укладення між ними відповідного договору купівлі продажу квартири від 14.12.2007 року, ОСОБА_4 відразу ж зареєструвала за собою право власності на вказану квартиру в КП «ОМБТІ та РОН». У подальшому позивачу вдалося досягти домовленостей з колишньою дружиною ОСОБА_3 шляхом надання ним зобовязання подарувати їй належні йому 457/3000 частини квартири АДРЕСА_5, що і було згодом здійснено, про що свідчить договір дарування, укладений між ним та ОСОБА_3. Як тільки претензії з боку ОСОБА_3 зникли, позивач переоформив квартиру на своє імя, уклавши 27.12.2007 року відповідний договір купівлі продажу з ОСОБА_4. при цьому будь-яких коштів при укладанні даних правочинів не передавалось. Відтак, вказані договори купівлі-продажу носили суто формальний характер, оскільки гроші за нібито продаж та придбання квартири сторонами не отримувались та на виконання правочину ніяке майно передано не було. З огляду на що вважає, що оспорювані договори мають бути визнані недійсними, оскільки є фіктивними відповідно до ст.. 234 ЦК України, при цьому посилався також на ч.1 ст.215, ч.5 с. 203 ЦК України.

Також, ухвалою суду від 18.05.2015 року до спільного розгляду з даною цивільною справою за позовом ОСОБА_1 було прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, за яким ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_6 (т.1, а.с.57-60).

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що 16.09.2013 року померла її рідна сестра ОСОБА_4. Після смерті останньої ОСОБА_2 як спадкоємницею 2-ї черги було подано приватному нотаріусу ОМНО ОСОБА_6 заяву про прийняття спадщини. Спадкоємець першої черги мати померлої, ОСОБА_7, відмовилась від права на спадкування на користь ОСОБА_2. У подальшому відповідачці за первісним позовом стало відомо, що з заявою про прийняття спадщини звернувся також ОСОБА_1, з яким спадкодавець деякий час підтримувала стосунки. В усній формі нотаріусом було відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.02.2015 року (справа №522/5969/14-ц), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.04.2015 року, було задоволено частково позов ОСОБА_1, а саме визнано факт сумісного проживання зі спадкодавцем, ОСОБА_4, у період з 02.07.1996 року по 16.09.2013 року, в решті позовних вимог щодо зміни черговості одержання права на спадкування та усунення від спадкування ОСОБА_2 було відмовлено. Отже, на думку ОСОБА_2 єдиним спадкоємцем на даний момент є вона, а відповідач згідно до положень ЦК України (ст.. 1264 ЦК України) відноситься до четвертої черги права на спадкування. 23.04.2015 року приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_6 було отримано заяву ОСОБА_2 про видачу свідоцтва про права на спадщину, яка складається з нерухомого майна, а саме квартири 13, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, 25. Проте, нотаріус листом від 27.04.2015 року за вих..№31/02-14 повідомила щодо необхідності надання оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно. Оскільки, у ОСОБА_2 відсутні такі документи та їх доля їй на даний момент не відома, остання позбавлена можливості надати їх нотаріусу, а тому і оформити свої права на спадкове майно, у звязку з чим звернулась до суду з відповідними позовом.

При цьому висловила заперечення щодо позовних вимог ОСОБА_1, за якими просила відмовити в позові. Вважає, що оскільки державна реєстрація речового права на квартиру АДРЕСА_7 за нею не здійснено, власником вказаного нерухомого майна є спадкодавець померла ОСОБА_4, а вона ОСОБА_2 неналежним відповідачем по справі. Вважає, що спірна квартира не може бути визнана обєктом права спільної сумісної власності, оскільки рішенням суду від 03.02.2015 року було встановлено факт сумісного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_1 у період з 02.07.1996 року по 16.09.2013 року, при цьому датою придбання квартири є також 02.07.1996 року. Оскільки на придбання нерухомого майна необхідні значні витрати, то вважає, що в процесі збирання коштів на придбання квартири приймала участь спадкодавець ОСОБА_8 самостійно, а фактичні шлюбні відносини між нею та позивачем за первісним позовом виникли вже після цього нелегкого процесу збору коштів та придбання майна. Посилається, що даний факт та непричетність ОСОБА_1 до придбання вказаного нерухомого майна було встановлено у рішенні суду від 03.02.2015 року, підтверджується показаннями свідка ОСОБА_9, та сам позивач визнавав, що ОСОБА_4 займалась підприємницькою діяльністю та мала кошти на придбання майна. Заперечувала проти посилань ОСОБА_1, що у спірній квартирі на момент придбання було відсутнє опалення, каналізація, а також квартира не була газифікована. Вважає, що дані твердження спростовуються первинним технічним паспортом від 04.08.1998 року, у якому є примітка «по состоянию на 18.06.1996 г.» в розділі «технічна характеристика квартири» квартира обладнана: водопроводом, каналізацією, центральним опаленням, електроосвітленням, центральне опалення обладнано радіатором, комфортною газовою плитою 1шт.

Так, дійсно ОСОБА_1 та спадкодавець дійсно пізніше проводили покращення житлових умов та проводили ремонт, але це не свідчить про виникнення права спільної сумісної власності, та позивач за первісним позовом не надає належних доказів, що саме він здійснював витрати на покращення стану майна. Посилання позивача за первісним позовом на отримання ним від гр.. ОСОБА_5 50 000 Євро (за розпискою)як єдиної допомоги на будівництво суперечить його посиланням в іншому процесі, за якими він вказував, що дані кошти витрачав на лікування спадкодавця, що підтвердили також всі свідки. Крім того, він усіляко ухиляється від надання для огляду та експертизи оригіналу вказаної розписки, впевнено мотивує ксерокопією, яка в залежності від предмета спору та провадження міняє своє цільове призначення. ОСОБА_4 є правдивими свідчення ОСОБА_1 про те, що він та спадкодавець не отримували грошей від матері спадкодавця ОСОБА_7, оскільки згідно пояснень останньої, наданих у якості свідка по справі №522/5969/14-ц, ОСОБА_7 надавала спадкодавцю два рази суми у розмірі по 5 000 Євро, а потім надавала по 300 євро кожного її приїзду в гості до матері до Німеччини, також спеціально з метою придбання квартири №13 на вул.. Гімназичній, 25, у м. Одесі, ОСОБА_7 було надано значну суму коштів, а саме 9 000 дол. США.. Тому виходячи з наведеного, вважає, що квартира №13, розташована по вул.. Гімназичній, 25, у м. Одесі, не є обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та померлої ОСОБА_4. Єдиним законним спадкоємцем вказаного нерухомого майна є вона ОСОБА_2 як сестра померлої.

10.06.2015 року ОСОБА_2 подала до суду клопотання (т.1, а.с.101-102), за яким просила доповнити зустрічну позовну заяву наступними вимогами: визнати обєктом права спільної сумісної власності, набутим в результаті спільного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4, квартиру №6, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, буд.25, та 457/3000 частини квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 126-а.

При цьому посилалась на те, що ОСОБА_1, звертаючись до суду з відповідним позовом, свідомо приховує факт, що за час спільного сумісного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу зі спадкодавцем ОСОБА_4, ними було придбано квартиру №6, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, буд.25, та 457/3000 частини квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 126-а. Право власності на вказану квартиру №6, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, буд.25, було зареєстровано 28.12.2007 року, а право власності на 457/3000 частини квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 126-а, було зареєстровано 10.01.2006 року, тобто в період коли сторони проживали однією сімєю та вели спільне господарство, тому вважає, що вказане нерухоме майно має бути визнане обєктами права спільної сумісної власності, набутим в результаті спільного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4.

Пізніше, 17.09.2015 року ОСОБА_2 надала до суду заяву про збільшення позовних вимог (т.1, а.с.267 268), за якою просила визнати недійсним договір дарування частини квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 126-а, укладений 04.11.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_10, реєстраційний номер в державному реєстрі правочинів 1960. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що спірний договір було укладено 04 листопада 2011 року, тобто в період спільного проживання ОСОБА_1 та спадкодавця ОСОБА_4 разом без реєстрації шлюбу. Право власності на вказану частку квартири було набути 10.11.2015 року, а зареєстроване 10.01.2006 року. Вважає, що у порушення ч.1, 3 ст. 65 СК України вказаний спірний договір дарування був укладений ОСОБА_1 без отримання згоди своєї покійної дружини ОСОБА_4 (відсутня нотаріально посвідчена згода останньої) та він одноосібно визначив долю спільного майна. Тому ОСОБА_2 з посиланням на ч.2 ст. 65 СК України, ст.. 203, 215 та ч.2 ст. 719 ЦК України вважає, що даний договір має бути визнано недійсним та її права порушується, оскільки вона як спадкоємниця майна померлої ОСОБА_4 має право на частину даного майна.

Таким чином, загалом ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 з наступними вимогами:

- визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме на квартиру АДРЕСА_6 (т.1, а.с.57-60);

- визнати обєктом права спільної сумісної власності, набутим в результаті спільного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4, квартиру №6, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, буд.25, та 457/3000 частини квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 126-а (т.1, а.с.101-102);

- визнати недійсним договір дарування частини квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 12-а, укладений 04.11.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_10, реєстраційний номер в державному реєстрі правочинів 1960 (т.1, а.с.267 268).

У судовому засіданні позивач та представник позивача ОСОБА_11 повністю підтримали позовні вимоги та заперечення на зустрічний позов та пояснили суду , що придбана квартира перебувала в незадовільному технічному стані, була відсутня каналізація, опалення було пічним, стелі та підлога знаходились в непридатному стані. Після отримання дозвільних документів було розпочато будівельні роботи, які продовжувались тривалий час. До вересня 2005 року ОСОБА_4 регулярно зверталась до компетентних органів з заявами про надання дозволу на продовження будівельних робіт. В результаті проведення будівельних робіт технічні характеристики квартири кардинально змінились: загальна площа стала 117,3 кв.м. (було 55,9 кв.м.), житлова площа стала 38.2 кв.м. (було 31,4 кв.м.), зявився 2-ий поверх (буда одноповерхова квартира), 3 кімнати (було 2 кімнати), була облаштована ванна кімната (раніше ванни не було), проведено нові комунікації, поміняно кровлю тощо.

Після завершення будівельних робіт ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право власності та зареєструвала право власності на вищезазначену квартиру в КП «ОМБТІ та РОН». Пояснюючи причини многорічної тривалості будівельних робіт, позивач вказав, що прибутки в їх сімї були невеликими. Зокрема, в той період заробітна плата ОСОБА_4 складала 800 грн. щомісячно, з яких 330 грн. сплачувала за контракт на навчання протягом 2002 2006 років, прибутків від підприємницької діяльності вона не отримувала, оскільки лише була зареєстрована як субєкт підприємницької діяльності, але фактично діяльності не було, звіти до органів податкової служби не здавала. Будь-яка допомога з боку родичів не надавалась.

Щодо його особистої участі в будівництві квартири АДРЕСА_8 позивач пояснив, що він, будучи електриком та сантехником, здійснював певні роботи своїми власними силами, а для виконання великих за обсягом робіт вони наймали робочих, послуги яких оплачували за рахунок спільних грошей, отриманих в основному від підприємницької діяльності позивача, який був зареєстрований СПД в період з 2003 по 2011 роки, отримував прибутки від підприємницької діяльності, про що регулярно подавав до податкових органів звіти про отримання ним прибутків в сумі 50000 грн., 19700 грн., 12000 грн., тощо. Враховуючи, що право власності на квартиру № 13 було набуто під час спільного проживання позивача та ОСОБА_4 за рахунок спільних трудових та фінансових витрат, тому, на думку позивача, ця квартира може бути визнана обєктом права спільної сумісної власності.

Обгрунтовуючи свою вимогу про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_9, укладених між ним та ОСОБА_4 14.12.2007 року та 27.12.2007 року, пояснив, що зазначена квартира була подарована йому 31.01.2007 року. Квартира № 6 потребувала ремонту, а також будівництво квартири № 13 ще на той час не було завершено, тому ОСОБА_1 продав дачу та земельну ділянку, які дісталися йому в спадок від батьків, та витратив гроші на будівельні роботи в квартирах № 13 та № 6. Однак з боку колишньої дружини позивача ОСОБА_3 та сина позивача ОСОБА_12 виникли претензії стосовно відчуження дачі та земельної ділянки без їх участі, оскільки вважали себе особами, яким належить право власності на відчужене майно. Вони почали шантажувати позивача, погрожуючи накласти арешт на квартиру № 6 та в судовому порядку позбавити його права власності на цю квартиру.

З метою врегулювання конфлікту ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вирішили тимчасово переоформити квартиру на останню, щоб в такий спосіб унеможливити вчиняти будь-які дії стосовно квартири № 6. Для цього й було укладено правочин, відповідно до якого ОСОБА_4 придбала квартиру № 6 та зареєструвала за собою право власності на вказану квартиру. Як тільки це стало відомо ОСОБА_3 та ОСОБА_12, вони погодилися вирішити спірне питання шляхом припинення висування претензій на адресу позивача щодо квартири № 6, а останній на їх вимогу звільнив кімнату в квартирі, де проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_12, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Балківська, 126 А, кв. 23, внаслідок чого вони отримали право користування 2-ма кімнатами, тоді, як до цього часу вони користувалися лише однією кімнатою. Пізніше, у 2011 році позивач подарував належну йому частину цієї квартири ОСОБА_3

Після вирішення спірних питань з колишньою дружиною та сином необхідність в переховуванні майна від їх зазіхань відпала, тому за спільною домовленістю ОСОБА_4 через 13 днів повернула ОСОБА_1 квартиру, оформивши повторний договір купівлі-продажу квартири. Станом на сьогодні право власності на квартиру № 6 належить позивачу. Таким чином, позивач стверджував, що реального бажання ні у нього, ні у ОСОБА_4 на відчуження та придбання квартири не було, гроші за відчуження квартири сторони не отримували, оскільки в них обох не було достатньо грошей на придбання квартири, всі кошти які вони мали витрачались багато років на реконструкцію квартири №13. Обидві операції щодо відчуження квартири були здійснені вимушено, реального наміру продажу у сторін не виникало , при житті ОСОБА_4 не було такої потреби це якось зазначити бо все повернулось на своє місце. Тому позивач вважав, що данні правочини є фіктивними та підлягають визнанню судом недійсними.

В судових засіданнях ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_13 позовні вимоги ОСОБА_1. не визнали та підтримали свої позовні вимоги посилаючись на те, що він не має відношення до квартири АДРЕСА_8, що дана квартира була придбана 02.07.1996 року особисто ОСОБА_4 за її гроші, які належали їй до початку проживання з позивачем однією сімєю, що ремонтні роботи (а не реконструкція) в квартирі проводились без участі позивача та за гроші, які отримувала ОСОБА_4 від матері ОСОБА_7 та сестри ОСОБА_2, відповідачки по справі, та також від попереднього продажу квартири АДРЕСА_10. Відповідачка також пояснила, що вона разом з ОСОБА_4 здійснювала підприємницьку діяльність та віддавала гроші сестрі, а також їх мати з Німеччини передавала гроші ОСОБА_4 в якості допомоги на ремонт квартири № 13. Щодо визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_9, відповідачка заперечувала з підстав пропуску позивачем строку позовної давності на звернення з таким позовом до суду, а також вважала, що не має доказів стосовно фіктивності цих договорів.

В минулих судових засіданнях ОСОБА_3 позовні вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 не визнала та просила відмовити. Надала пояснення у якості свідка, за яким зазначила, що коли був укладений договір дарування частини квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 12-а, то в ньому був відповідний пункт, що ОСОБА_1 ні з ким у шлюбі не перебуває (п.1.3 договору). Пояснила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 з 1979 року, в 1982 році у них народився син, а 1986 році вони розійшлись. Після розірвання шлюбу позивач за первісним позовом зайняв кімнату з окремим входом, а вона з сином зайняла прохідну кімнату. Потім вона з сином переїхала на рік до м. Миколаєва, повернувшись до м. Одеси приблизно у 1988-1989 роках знімали квартиру, а з 1995 року знову вона з сином мешкали в прохідній кімнаті зазначеної квартири №23 на вул.. Балківській, 12-а. ОСОБА_1 вже на той час мешкав з ОСОБА_4 в окремій кімнаті. Так вони прожили разом приблизно рік, проте оскільки це було незручно, ОСОБА_3 разом з сином знову почали з 1996 року проживати в орендованій квартири. Проте у спірній квартирі залишились їх речі та вони мали ключі від неї, могли бувати там у будь-який час. Пізніше, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 придбали нежитлову будівлю та почали ремонт, за які кошти вони її придбали їй невідомо. Зазначила, що і позивач, і ОСОБА_4 заробляли кошти та відкладали їх на будівництво. Позивач на той час працював у Політехнічному університеті, пароходстві та займайся електрикою, у нього багато спеціальностей та золоті руки, він все може полагодити. ОСОБА_14 займалась шиттям, а потім реалізацією пошитих речей. Коли було збудовано 2-й поверх приблизно у 2004 році вони переїхали до недобудованого будинку, а ОСОБА_3 з сином зайняли знову прохідну кімнату спірної квартири. Квартира була приватизована у 2005 році та зазначила, що ОСОБА_4 ніколи не претендувала на квартиру, оскільки мешкала там тимчасово на час здійснення ремонту (будування) їх житла. Мати ОСОБА_1 після смерті залишала своє майно між донькою та сином ОСОБА_1, залишивши йому дачу, щоб остання у подальшому перейшла онуку. Проте, ОСОБА_1 продав вказану дачу без її повідомлення, та як потім він пояснив щоб добудувати будинок. Також, ОСОБА_15 дізналась від знайомих, що позивачу була подарована квартира розташована за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, буд.25. Оскільки їх син мав право на 1/2 проданої дачі, вони звернулись до ОСОБА_1 з проханням віддати половину коштів, отриманих від продажу. Проте, останній відмовився і пізніше, вони знову звернулись до нього з проханням віддати їм частину квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 12-а, і він погодився, вивіз свої речі та залишив їм ключі, та ОСОБА_3 разом з сином спокійно мешкали у спірній квартирі, проте офіційно нічого не оформляли. ОСОБА_1 зателефонував їм у 2011 році, повідомив, що у нього був інфаркт та запропонував, щоб вони офіційно оформили правочин, що й було зроблено. Померла ОСОБА_4 ніколи не претендувала на спірну квартиру, у них були добрі стосунки, вони часто разом відпочивали та спілкувались. Відповідачку ОСОБА_2 вона ніколи не бачила, проте зі слів ОСОБА_4 знала, що у них існували напряжені стосунки. ОСОБА_3 не зрозуміло як ОСОБА_2 може на щось претендувати, адже спірну квартиру будували ОСОБА_4 та ОСОБА_1 спільно самостійно, їх син ОСОБА_16 часто допомагав батьку при її будівництві, оскільки останній майже усі ремонтні роботи здійснював самостійно. Зі слів їй відомо, що коли захворіла ОСОБА_4, то ні мати, ні ОСОБА_2 нічим не допомагали, на похоронах був присутній син ОСОБА_16, то відповідачка за первісним позовом не була присутня. Вважає, що позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, ознайомившись з матеріалами справи, дослідивши надані докази, пояснення свідків, оглянувши матеріали цивільної справи №522/ 5969/14-ц приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що 16.09.2013 року померла ОСОБА_4, що вбачається з копії свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 349306, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 9012, наявною в матеріалах справи (т.3, а.с.8).

Унаслідок чого відкрилась спадщина на все належне їй майно, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_11, яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом ОМР 24.10.2011 року (т.1, а.с. 24).

Зазначене Спадкове майно було придбане ОСОБА_4 на підставі укладеного 02.07.1996 року на товарній біржі «Центральна Одеська біржа» договору купівлі-продажу (т.1, а.с.86-88) та право власності було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 08.07.1996 року (запис 658 стр.90 кн.38кр). За вказаним договором ОСОБА_4 придбала квартиру АДРЕСА_11, загальною площею 55,9 кв.м..

У подальшому вказана квартира в період з 1997р. по листопада 2011р. була реконструйована та здійснено ремонтні роботи з надбудовою другого поверху, що підтверджується дозволом на виконання будівельних робіт № 251 від 28.07.1999 року (т.1, а.с.90), робочим проектом, виготовленим Художньо - інжінірінговим центром «Експрес проект» від 1999 року (т.1, а.с.145-165), робочим проектом на газифікацію від 2011 року (т.1, а.с.16-17).

- проектна документація на квартиру АДРЕСА_12 в м.

- дозвіл на проведення робіт від 22.09.2005 року (а.с. 242, т. 1),

- технічні паспорти на квартиру № 13, які були виготовлені у 1996, 2011 роках (а.с. 65 т. 2 та а.с. 22 т. 1),

У ході проведення ремонтних робіт також було укладено договір доручення на встановлення метало пластикових конструкцій (т.1, а.с.251), рахунок замовлення (т.2, а.с.78), гарантійні талони (т.2, а.с.71-75) видані на імя позивача ОСОБА_1. Крім того суду надані документи щодо фінансової спроможності позивача що підтверджує отримання ним певного доходу , ОСОБА_4, а також відповідачки:

- відомості з ДПІ у Приморському районі м. Одеси стосовно ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_2 (а.с. 168 т. 2),

Про проживання ОСОБА_4 з позивачем в той час, також свідчать і листи, написані ОСОБА_4 та ОСОБА_7 в період з 2007 по 2012 роки.

Будь-яких належних та допустимих доказів надання коштів на реконструкцію квартири №13 з боку матері ОСОБА_4, та відповідачкою суду не надано.

Згідно технічного паспорту, виготовленого 13.09.2011 року КП «ОМБТІ та РОН» на імя ОСОБА_4 (т.1, а.с.22-23), квартира АДРЕСА_13, розташована на 1-му та 2-му поверхах двоповерхового будинку, складається з двох житлових кімнат, загальна площа квартири становить 117,3 кв.м., житлова 38,2 кв.м..

Право приватної власності на реконструйовану квартиру було зареєстровано за ОСОБА_4 01.12.2011 року, про що свідчить витяг КП «ОМБТІ та РОН» про державну реєстрацію прав (т.1, а.с. 25).

Крім того на розгляді Приморського районного суду м. Одеси перебувала цивільна справа №522/5969/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права на спадкування.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.02.2015 року (т.1, а.с.69-77), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.04.2015 року (т.1, а.с.78-84) та ухвалою ВССУ від 15.05.2015 року (т.1, а.с.225-227) позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було задоволено частково.

Зокрема, суд встановив факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_4 однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 02.07.1996 року по 16.09.2013 року.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 про надання йому права на спадкування разом із іншими спадкоємцями, які бажають отримати спадщину; усунення від спадкування відповідача по справі ОСОБА_2 судом було відмовлено (справа № 522/5969/14ц).

На підтвердження своєї позиції відповідачкою було надано такі докази:

- 6 інвойсів на імя відповідачки за період з 03.05.2001 року по 24.08.2001 року (а.с. 120-163, т. 2),

- договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_14 від 20.08.2004 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_17,

- лист ОСОБА_4 до сестри ОСОБА_2

Оцінюючи надані відповідачкою докази, суд прийшов до висновку, що вони не свідчать про матеріальну допомогу ОСОБА_4 з боку матері ОСОБА_7 та сестри ОСОБА_2, а саме: як вбачається з інвойсів, гроші отримувала ОСОБА_2, а не ОСОБА_4 До того ж, в кожному інвойсі зазначена адреса ОСОБА_2 АДРЕСА_15, однак, кому належить ця адреса відповідачка не знає, про що вона підтвердила в судовому засіданні, відтак, надані інвойси, можливо, їй не належать. До того ж, згідно єдиному податковому звіту, який був наданий ОСОБА_2 до податкових органів, її прибуток за ІІ квартал 2001 року склав 3820 грн., а відповідно до інвойсів за цей самий період її дохід дорівнював 43336 грн., що також викликає сумнів в належності цих інвойсів відповідачці та в реальному розмірі прибутку ОСОБА_2, а також в можливості надавати фінансову допомогу сестрі ОСОБА_4 З договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_16 вбачається, що гроші за відчуження вказаної квартири отримала продавець квартири - ОСОБА_2, але не ОСОБА_4 Ствердження відповідача про продаж квартири АДРЕСА_10 спростовується наданою на ухвалу суду інформацією з КП «БТІ» ОМР (а.с. 109, т. 2), відповідно до якої відомості щодо зареєстрованих прав власності на вказану квартиру у зазначеного підприємства відсутні, що свідчить про неможливість здійснити відчуження цього обєкту нерухомого майна. Також суду не було надано жодного доказу про передачу грошей ОСОБА_4 із Німеччини від її матері.

Суд вважає надані позивачем докази є переконливими, оскільки вони беззаперечно підтверджують участь позивача в процесі будівництва другого поверху квартири АДРЕСА_8 та реконструкції першого поверху цієї квартири, внаслідок чого виник новостворений обєкт нерухомого майна, право власності на який було зареєстровано 01.12.2011 року.

Наведені вище обставини стали підставами для звернення ОСОБА_1 із вимогами про визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності квартири АДРЕСА_1.

Законодавцем встановлено, що "сім'я" на відміну від "шлюбу" є проживання осіб, пов'язаних спільним побутом та у яких є взаємні права та обов'язки один до одного. При цьому, необхідно звернути увагу, що для існування сім'ї не існує спеціального порядку реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Виходячи з наведених норм кожна людина має право на сімейне життя, при цьому, укладання шлюбу між чоловіком та жінкою не є обов'язковою умовою для створення їхньої сім'ї. Сім'я може бути створена на будь-яких підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

І хоча проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя, але між особами, які проживають однією сім'єю без шлюбу виникають певні сімейні права та сімейні обов'язки, які в деяких випадках прирівнюються до прав та обов'язків подружжя. Зокрема, згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 Сімейного Кодексу.

Згідно п. 20 Пленуму Верховного суду України від 21.12 2007 р. №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя зазначено, що при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Таким чином, за правилами вищезазначеної статті, щоб майно належало особам на праві спільної сумісної власності, мають бути в наявності певні умови, а саме:

- чоловік і жінка мають проживати однією сімєю,

- не перебувати у шлюбі між собою, або у будь-якому іншому шлюбі,

- майно має бути набуте ними за час спільного проживання,

- інший правовий режим майна не має бути встановлено договором.

Майно, набуте до 1 січня 2004 р. під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане у результаті спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, внаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 р. у справі № 6-135цс13).

Зазначення у нормі ст. 74 СК України словосполучення набуте ними майно, підкреслює обовязковість доведення не тільки факту спільного проживання, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. При визнанні певного майна спільним сумісним обовязковим є встановлення факту, що це майно придбано чоловіком та жінкою за спільні кошти або внаслідок трудової участі обох фактичних чоловіка й дружини.

Сам факт перебування у незареєстрованих шлюбних відносинах без установлення обставин ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих обставин положення частини першої статті 74 СК України будуть правильно застосовуватися (правова позиція ВСУ в постанові від 23.11.2015 року у справі № 6-1026цс15).

Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

За змістом ст.10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За статтею 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вже зазначалось, факт проживання позивача ОСОБА_1 з померлою ОСОБА_4 однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 02.07.1996 року по 16.09.2013 року було встановлено Приморським районним судом м. Одеси у рішенні від 03.02.2015 року (т.1, а.с.69-77),

Як вбачається, з тексту рішення, за розглядом вказаної справи № 522/5969/14ц, з метою встановлення факту спільного проживання позивача ОСОБА_1 з померлою ОСОБА_4 в судовому засіданні в якості свідків були допитані: ОСОБА_18, ОСОБА_5 та ОСОБА_19 які пояснили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 дійсно проживали однією сімєю, вели спільне господарство. Свідок ОСОБА_5 пояснив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4, які проживали на той час ІНФОРМАЦІЯ_1 для власних потреб в квітні 2011 року позичили в нього 50 000 євро, що також підтверджується розпискою, наявною в матеріалах справи №522/5969/14-ц.

Також вбачається, що мати померлої ОСОБА_7, яка була допитана в якості свідка та в судовому засіданні підтвердила дані факти, спілкувалась зі своєю донькою ОСОБА_4 епістолярним стилем. В листах ОСОБА_7 адресований ОСОБА_4, датованих 04.09.2008 року, вона звертається до ОСОБА_4 та ОСОБА_1, як до подружжя, в них йдеться мова про їх побутові питання, як осіб які спільно проживали, копії яких наявні в матеріалах справи ( справа №522/5969/14-ц, а.с. 9,10).

Підтвердженням факту проживання однією сімєю стали витребувані ухвалою Приморського районного суду м. Одеси відомості з центру репродуктивної медицини «Ремеді», в яких зазначено, що пацієнт ОСОБА_4 перебувала на обліку в амбулаторно-поліклінічному закладі з 03.09.2008 року по 06.11.2012 року та отримувала лікування з метою завагітніти. Зокрема у вказаний період їй були надані наступні види третинної ( високоспеціалізованої) медичної допомоги медикаментозна підтримка функцій яєчників та внутрішньо маткова інсемінація спермою чоловіка ОСОБА_1 Вагітність не настала. (справа №522/5969/14-ц, а.с.176).

При цьому, сторони не перебували у будь-якому іншому шлюбі.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу у 02.07.1996 року, тобто у період з якого сторони почали проживати разом.

Саме з цього часу позивач проживав з ОСОБА_4 як чоловік та дружина.

Відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Виникнення права власності на новозбудоване нерухоме майно згідно ст. ст. 8, 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, на підставі якого проводиться реєстрація права власності.

Таким чином, актами законодавства України встановлені вимоги щодо набуття права власності на новостворене нерухоме майно та момент його виникнення, що прямо пов'язано з прийняттям такого майна до експлуатації та здійснення його державної реєстрації.

Отже, виходячи зі змісту ч.2 ст. 331 ЦК України, моментом виникнення у особи права власності на об'єкт нерухомого майна, є момент здійснення державної реєстрації такого права, яка в свою чергу не можлива без прийняття об'єкту до експлуатації.

Оскільки у подальшому вказана квартира була реконструйована сторонами з надбудовою другого поверху, то право власності на спірну квартиру №13 у тому вигляді, в якому вона існує на теперішній час, виникло у померлої ОСОБА_4 з моменту державної реєстрації права власності, тобто з 01.12.2011 року (витяг КП «ОМБТІ та РОН» про державну реєстрацію прав №32274552 (т.1., а.с.25)).

У звязку з чим, суд не приймає до уваги посилання представника відповідачки за первісним позовом, стосовно того, що спірна квартира була придбана ОСОБА_4 ще до початку спільного проживання з ОСОБА_1, оскільки спір виник відносно іншого, реконструйованого нерухомого майна, право власності на яке виникло у померлої в 2011 році.

Згідно наданих в судовому засіданні пояснень свідка ОСОБА_5, придбана ОСОБА_4 у 1996 році нерухомість , а фактично це був «сарай» була не придатна для проживання, на час здійснення ремонтних робіт ОСОБА_5 та ОСОБА_4 мешкали разом у квартирі по вул.. Балківській. Позивач ОСОБА_1 В,І. будував усе сам оскільки має певні знання на фах та він все вміє, та переїхавши до спірної квартири АДРЕСА_17, позивач продовжував ремонт, оскільки необхідно було закінчити усі внутрішні будівельні роботи. Будівництво здійснювалось за кошти ОСОБА_1, останній продав свою дачу та автомобіль, щоб закінчити ремонт, шляхом особистої участі у будівельних роботах. Коли саме він познайомився з ОСОБА_4 свідок не памятає, проте знав, що позивач разом з ОСОБА_4 мешкали спочатку у батьків позивача. Де працював ОСОБА_1 на момент його зустрічі з ОСОБА_4 свідок не знає, та зазначив, що позивач «має золоті руки» та зможе завжди все заробити. Свідок про родичів ОСОБА_4 нічого не знав та на похороні їх не бачив. Лише від ОСОБА_1 свідок чув, що мати ОСОБА_14 проживає за межами України, а їздила туди померла чи ні йому не відомо.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що коли йому було приблизно 12 років дізнався, що його батько ОСОБА_1 проживає разом з ОСОБА_4. На той час вони мешкали у квартирі АДРЕСА_18. Коли він разом з матірю повернувся до м. Одеси, то приблизно з 1996 року на протязі року вони усі разом( його батько з ОСОБА_4, він та мати, ) мешкали в зазначеній квартирі. Десь у 2004 році батько з ОСОБА_4 переїхали до їх власного житла (АДРЕСА_19), у свідка були добрі стосунки з новою жінкою батька та він також допомагав їм по ремонту. Пізніше він дізнався, що ОСОБА_4 хвора на рак. Про смерть ОСОБА_14 дізнався за телефонним дзвінком від батька (приблизно два роки тому). Пізніше через півроку йому зателефонував батько ОСОБА_1 та повідомив, що його виганяють з квартири. Свідок приїхав до квартири №13 та побачив, що батька майже вигнали з дому були присутні чоловіки та дві жінки, одна з яких ОСОБА_2, речі батька були викинуті, батька до квартири не впускали. Свідок знав, що у ОСОБА_4 є старша сестра, проте за життя ОСОБА_4 ніколи її не бачив. Свідок зазначив, що бачив, як відбувалось будівництво кв. №13, оскільки допомагав батьку. Спочатку це був «сарай» не придатний для проживання, увесь ремонт був здійснений руками батька. Приблизно у 2007 році він з матірю ОСОБА_3 дізнались, що батько продав дачу без їх відома, був конфлікт. Пізніше, вони дізнались, що батьку подарували квартиру №6, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, буд.25, тому вимагали з нього грошову компенсацію, тому десь узимку батько залишив їм частину спірної квартири. Підтвердив, що кошти від продажу дачі були витрачені на будівництво АДРЕСА_20. На теперішній день його батько проживає в маленькій коморці, кВ.№6 яка знаходиться у цьому ж дворі, - підсобці. Свідок знав, що ОСОБА_4 інколи виїжджала за кордон. На похоронах родичів ОСОБА_4 не було, що дуже його здивувало.

Свідок ОСОБА_15 померлої ОСОБА_4 ОСОБА_7 ,1933р.н. в судовому засіданні давала пояснила, що приблизно у 1992 році ОСОБА_2 та ОСОБА_4 почали займатись бізнесом. У 1993 році вона з чоловіком переїхали до м. Одеси з ОСОБА_20, у них була 4-х кімнатна квартира, гараж та кошти у сумі 10 тис. дол.. США. Потім вони шукали квартиру у м. Одесі, оформили її на ОСОБА_4 (оскільки остання мала українське громадянство). У 2001 році вона разом з ОСОБА_2 та її двома дітьми переїхали до Німеччини. Потім ОСОБА_4 почала їздити до неї за кордон. У 2011 році ОСОБА_4 привезла документи, за якими купила для свідка квартиру АДРЕСА_21 та сплатила за неї 6 тис. дол.. США. Проте, вона мало спілкувалась з донькою, оскільки не могла самостійно пересуватись, а донька не хотіла за нею доглядати. Вони двічі приїжджали до ОСОБА_4, проте двері їм ніхто не відкрив. Спірну квартиру №13 ОСОБА_4 придбала за їх кошти (свідок дала приблизно 2 200 дол. США, ОСОБА_2 2600 дол. США та чоловік свідка більше 4000 дол. США). ОСОБА_1 вона бачила тричі: першого разу приблизно у 1996 році, коли приходили подивитись квартиру №13, яку донька оформила на себе, другого разу також у спірній квартирі. До переїзду до Німеччини до 2001 року свідок приїжджала до ОСОБА_4 разі чотири та ОСОБА_1 ніколи не було. Лише у листах донька хвасталась, що проживає з ОСОБА_1, тоді свідок відповіла, що нехай він одружиться з нею. Зазначила, що ОСОБА_1 лише вказував робочим, що роботи, а кошти на ремонт надавала вона та ОСОБА_4. Зазначила, що позивач ОСОБА_1 ніколи не працював. При цьому суд враховує, що свідок зовсім погано чує, та у деяких своїх поясненнях плуталась, але не спростовула листування з ОСОБА_4

У судовому засіданні також надала пояснення свідок ОСОБА_21, яка пояснила, що проживає у дворі по вул.. Гімназичній, 25, з 1983 року зареєстрована, а фактично з 1973 року. Приблизно у 90-х роках в їх дворі була виставлена на продаж квартира, яка була в жахливому стані, свідок навіть не думала, що її колись придбають. Проте, її придбали ОСОБА_1 з жінкою ОСОБА_4 Спочатку вони там не мешкали, а проживали у батьків ОСОБА_1. Отримавши дозвільні документи, вони почали ремонт, і коли була закінчена перша кімната ОСОБА_1 разом з ОСОБА_4 переїхали до квартири. Пояснила, що у них маленький двір і усі все знають. Конфліктів між позивачем та ОСОБА_4 не було та вони мирно жили на протязі 20 років. На запитання представника позивача свідок пояснила, що в квартирі не було ні ванної кімнати, ні туалету, ні опалювання, фактично це був сарай з щурами. За чиї саме кошти здійснювалось будівництво свідку невідомо. Позивача померла ОСОБА_4 завжди представляла як чоловіка та позивач ОСОБА_1 на протязі усіх 20 років проживав з нею у квартирі АДРЕСА_22. Відносно квартири №6 даного будинку пояснила, що дана квартира є сусідньою її квартири №7 та певний час там проживала сусідка, з якою у неї були складні стосунки, пізніше сусідка переїхала до США, а ОСОБА_1 придбав вказану квартиру, проте як саме свідку невідомо. Вказана квартира була без туалету та опалення, та на протязі трьох років ОСОБА_1 кожен день робив там ремонт. Зараз там живе ОСОБА_1 Ніхто інший там не мешкав.

На виконання ухвали суду від 31.08.2015 року державним реєстратором були надані оригінали документів реєстраційної справи фізичної особи підприємця ОСОБА_4 (код НОМЕР_1 (т.2, а.с.38-42). Свідоцтво про державну реєстрацію субєкта підприємницької діяльності фізичної особи ОСОБА_4 було видано Центральною районною адміністрацією виконкому ОМР народних депутатів 21.02.1997 року (т.1, а.с.41).

З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців від 26.06.2015 року №20794696 вбачається, що ОСОБА_4 не значиться як фізична особа-підприємець. (т.1, а.с.175),

Ухвалою суду була витребувана інформація з ДПІ у Приморському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області стосовно ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, з якої вбачається, що ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність протягом 2003 2011 років та систематично надавав звіти про отримані прибутки, ОСОБА_2 була зареєстрована як СПД протягом 2001 2014 років та надала один звіт про отримані нею прибутки в ІІ-му кварталі 2001 року, ОСОБА_4 була зареєстрована як СПД протягом 1997 2015 років та жодного звіту про отримані нею прибутки не надавала.

Факт спільного будівництва цієї квартири сумісно ОСОБА_4 та ОСОБА_1 також підтверджується показаннями свідків-сусідів ОСОБА_22 та ОСОБА_5, які неодноразово бачили виконання самим позивачем ремонтних робіт у вказаній квартирі. І відповідачка також підтвердила, що позивач керував процесом будівництва, зазначивши про це в запереченні проти позову по справі № 522/5969/14-ц (а.с. 81 т. 1).

Судом встановлено, що стосовно даної квартири іншого правового режиму не було встановлено жодним договором.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Отже на підставі доказів, поданих сторонами та дослідженими у даному судовому засіданні, суд приходить до висновку, що спірна квартира АДРЕСА_1 була реконструйована позивачем та ОСОБА_4 спільними зусиллями, внаслідок трудової участі обох фактичних чоловіка та жінки, унаслідок здійснення ними обома відповідних витрат на перебудування квартири.

На спростування даних обставин відповідачкою та її представником не надано суду належних та допустимих доказів.

З огляду, на що суд вважає, що спірна квартира має бути визнана обєктом спільної сумісної власності, яка належала позивачу ОСОБА_1 та померлій ОСОБА_4, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в цій частині.

З витребуваної судом копії спадкової справи №8/2014, відкритої 07.03.2014 року приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_6 щодо майна померлої 17.09.2013 року ОСОБА_4 (т.2, а.с.1-34) вбачається наступне.

ОСОБА_2 07.03.2014 року звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлої сестри ОСОБА_4 (т.2, а.с.2).

Листом від 07.03.2014 року вих.. №20/02-14 (т.2, а.с.5) приватний нотаріус повідомила ОСОБА_2 перелік необхідних для надання документів, зокрема, правовстановлюючі документи на майно, яке успадковується.

Відповідно до заяви ОСОБА_7 - матері спадкодавця, вбачається, що вона відмовилась від спадщини на користь своєї доньки, рідної сестри померлої відповідачки за первісним позовом ОСОБА_2М.(т.2, а.с. 13).

Також з заявою про прийняття спадщини після померлої ОСОБА_4 до приватного нотаріуса ОМНО ОСОБА_6 17.03.2014 року звернувся позивач ОСОБА_1 (т.2, а.с.12).

Листом від 19.03.2014 року вих.. №32/02-14 (т.2, а.с.15) приватний нотаріус ОСОБА_6 розяснила ОСОБА_1 порядок оформлення права на спадщину та його право на звернення до суду з відповідним позовом у разі, якщо він не перебував у зареєстрованому шлюбі з померлою ОСОБА_4.

На підставі вказаного рішення суду від 03.02.2015 року, мотивуючи тим, що вона є єдиною спадкоємницею другої черги, ОСОБА_2 23.04.2015 року звернулась до приватного нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.25), надавши при цьому рішення судів 1-ї та 2-ї інстанції від 03.02.2015 року та від 15.04.2015 року.

Проте, 21.05.2015 року приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_6 винесено постанову по відмову у вчиненні нотаріальної дії (т.2, а.с.28), за якою було відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої Н.М. на спірну квартиру АДРЕСА_23, у звязку з тим, що подані не всі відомості та документи, необхідні для вчинення такої нотаріальної дії.

Згідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст.. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст.. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Судом встановлено, що мати спадкодавця відмовилась від спадщини на користь своєї доньки - сестри спадкодавця ОСОБА_2 (відповідач за первісним позовом). Таким чином перейшли до другої черги осіб, які мають право на спадкування.

Відповідно до ст..1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.

Керуючись ст.. 1264 ЦК України, а саме тим, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини приходимо до висновку, що ОСОБА_1. відноситься до четвертої черги спадкування після померлої ОСОБА_4 (зазначені обставини були встановлені судом у рішенні від 03.02.2015 року).

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до вимог ст.1268 ЦК України позивач є таким, що прийняв спадщину, звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом строк.

Згідно положень пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008р. "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Згідно абзаців 1, 15, 16 п. 3.1. ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013р. №24-753/0/4-13, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини.

Враховуючи те, що ОСОБА_2 як сестра померлої є спадкоємницею за законом другої черги, у встановленому законом порядку та строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, отримала відмову в оформленні спадщини з підстав відсутності у неї оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно, а саме квартиру АДРЕСА_24, натомість, у матеріалах справи наявні належні і беззаперечні докази того, що спадкодавець ОСОБА_4 була власником спірного майна, то суд вбачає, що право ОСОБА_2 на спадкування за законом підлягає судовому захисту шляхом визнання за нею права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом.

При цьому, з урахуванням вищевикладених та встановлених обставин, суд вбачає за можливе частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 та визнати за нею право власності лише на 1/2 частину квартири АДРЕСА_24, загальна площа якої 117, 3 кв.м., житлова площа 38,2 кв.м..

Стосовно позовних вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом щодо визнання обєктами права спільної сумісної власності, набутим в результаті спільного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4, на квартиру №6, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, буд.25, та 457/3000 частини квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 126-а (т.1, а.с.101-102) суд враховує наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, квартиру №6, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, буд. 25, ОСОБА_1 отримав у дар від ОСОБА_23 за відповідним договором дарування, укладеним між ними 31.01.2007 року (т.1, а.с.233). Договір було посвідчено приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_24, зареєстровано у реєстрі за №36.

У подальшому, вказана квартира за договором купівлі-продажу від 14.12.2007 року була продана позивачем ОСОБА_4 (т.1, а.с.234). Договір посвідчено приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_25, зареєстровано в реєстрі за №2007.

27.12.2007 року, тобто через дві неділі, за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_25, зареєстрованого у реєстрі 2100, ОСОБА_4 продала, а позивач ОСОБА_1 купив квартиру №6, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, буд. 25 (т.1, а.с.235).

Згідно витягу КП «ОМБТІ та РОН» про реєстрацію права власності на нерухоме майно №17247363 (т.1, а.с.125) право приватної власності на вказану квартиру №6 28 грудня 2007 року було зареєстровано за ОСОБА_1. Зазначене підтверджується також копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон, відчуження обєктів нерухомого майна від 05.06.2015 року (т.1, а.с.119).

Сама ОСОБА_4 на протязі життя не піддавала сумніву повернення квартири №6 ОСОБА_1 як його власності, при цьому судом встановлено, що на час їх укладання ОСОБА_4 не мала доходів, коштів не вистачало у звязку з будівництвом квартири №13, в квартирі №6 не проживали, доказів передачі коштів ОСОБА_4 відсутні, що також підтверджується стороною правочину-Соловей В.І., який також стверджує що такі правочині вони укладали за взаємною згодою для іншої справжньої мети- уникнути домагання з боку колишньої дружини .

Показання ОСОБА_7, допитаної в якості свідка, суд оцінює критично, оскільки, по-перше, вона є зацікавленою особою в вирішенні спору на користь її дочки, та, по-друге, її свідчення, надані в судовому засіданні, повністю суперечать змісту її листів, написаних на імя її померлої дочки ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в період з 2007 по 2012 роки, тобто в період відсутності будь-яких спорів між сторонами. Зокрема, в своїх листах ОСОБА_7 виправдовувалась та вибачалась перед ОСОБА_4 за ненадання їй матеріальної допомоги з різних підстав: «маленька пенсія» (а.с. 190, т. 2), відсутність грошей (а.с. 143, 183, 188, 240, т. 1), а також висловлювалась про «золоті руки» ОСОБА_1 (а.с. 198 т. 2), зазначала, що квартира № 6 є його квартирою (а.с. 238 т. 1), яку бажає відібрати ОСОБА_3 (а.с. 197 т. 2), що підтверджує наявність конфлікту між позивачем та ОСОБА_3 з приводу квартири № 6. З листів ОСОБА_4 на імя сестри ОСОБА_2 вбачаються негативні стосунки між сестрами, які виключають надання фінансової допомоги з боку відповідачки для будівництва квартири АДРЕСА_8, в якій проживав й позивач, враховуючи вкрай неприязне ставлення ОСОБА_2 до ОСОБА_1 протягом всього періоду спільного проживання останнього з її сестрою ОСОБА_4 Оглянутий судом лист ОСОБА_7 (а.с. 236 т. 1) свідчить про надання допомоги матірю ОСОБА_2 та іншим особам, але не ОСОБА_4, оскільки імя останньої в цьому переліку відсутнє. В цьому ж листі вказано, що гроші, отримані від продажу квартири АДРЕСА_16, були поділені між ОСОБА_2 та її братом, що спростовує доводи відповідачки про отримання цих грошей ОСОБА_4 Суд вважає листи, авторами яких є ОСОБА_7 та ОСОБА_4, належними та допустимими доказами, які не носять конфіденційного характеру, оскільки, по-перше, містять звернення безпосередньо до позивача (а.с. 237, 238, 240, т. 1), тобто йому особисто адресовані, по-друге, були надані позивачем, що свідчить про те, що останній має безперешкодний доступ до цих листів, по-третє, всі листи були предметом дослідження по справі № 522/5969/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, відтак не мають ознак таємності. Суд зазначає про те, що повідомлення ОСОБА_7 про придбання квартири АДРЕСА_9 саме для неї є вочевидь недостовірним, виходячи з оглянутих судом листів, а також зважаючи про необізнаність ні ОСОБА_7, ні ОСОБА_2 про неодноразові відчуження цієї квартири у 2007 році між позивачем та померлою ОСОБА_4 Зокрема, ні ОСОБА_7, ні ОСОБА_2 не змогли пояснити, чому ОСОБА_4, придбавши у ОСОБА_1 квартиру для матері, через 2 тижні продала цю квартиру знов ОСОБА_1, а також чому ні ОСОБА_7, ні ОСОБА_2 жодного разу не були в цієї квартирі з моменту придбання, тобто з 2007 року, якщо ця квартира придбавалась для ОСОБА_7

Щодо 457/3000 частини квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 126-а суд з пояснень сторін та матеріалів справи вбачає, що право власності на частку квартири виникло у позивача на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 10.11.2005 року Управлінням житлово-комунального господарства ОМР згідно розпорядження (наказу) від 10.11.2005 року за №191545 про приватизацію. Право власності на частку квартири було зареєстровано в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 10 січня 2006 року за реєстраційним номером 13507623. номер запису 283 в книзі 575пр-62.

Іншими співвласниками, які разом з позивачем приватизували вказане житло, є ОСОБА_3 його колишня дружина та ОСОБА_12 його син.

У подальшому, позивач ОСОБА_1 розпорядився належною йому часткою квартири, подарувавши її за договором дарування від 04.11.2011 року, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_10, - ОСОБА_3 (т.1, а.с.231).

Право приватної спільної часткової власності на 457/3000 частини квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 126-а, було зареєстровано 18.06.2015 року за ОСОБА_3, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №39625225 від 24.06.2015 року (т.1, а.с.232).

Таким чином, на момент розгляду справи власником спірної частини квартири є ОСОБА_3.

Проте, з урахуванням висновку ВСУ від 25 грудня 2013 р. у справі № 6-135цс13, від 23.11.2015 року у справі № 6-1026цс15, у даному випадку суд не може застосувати положення ч. 1 ст. 74 СК України та визнати спірне нерухоме майно обєктами права спільної сумісної власності, набутим в результаті спільного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4, оскільки суд не вбачає, а відповідачем за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт придбання такого нерухомого майна спільною працею чи за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_4. Лише факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у період набуття спірного нерухомого майна не може свідчити про виникнення у них права спільної сумісної власності на дане майно.

У звязку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання обєктами права спільної сумісної власності, набутим в результаті спільного проживання без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4, квартиру №6, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, буд.25, та 457/3000 частини квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 126-а, а тому суд приходить до висновку про їх відмову.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 14.12.2007р. та від 27.12.2007р..

Згідно п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ст. 202 ЦК України).

Будь-який правочин має набути чинності, тобто набрати юридичної сили. Для цього він має відповідати вимогам, встановленим законом, зокрема вимогам ст. 203 ЦК України.

Згідно із ч. 4 ст. 203 ЦК України правочин має вчинятися у формі встановленій законом, а ч. 1 ст. 205 ЦК України передбачає, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлене законом.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину, що може бути спростована лише нормою закону чи встановлена судом.

У відповідності до ст.. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Всім цим умовам відповідає і договір купівлі-продажу.

Згідно до ст.. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

З роз'яснень, які викладені в пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Таким чином, визнання договору недійсним у звязку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Враховуючи наведені вище факти та докази, суд вважає, що докази щодо фіктивності двох правочинів і що ці договори вчинено без наміру створення правових наслідків, є доведеними, у звязку з чим ці вимоги підлягають задоволенню.

За приписами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Заяву ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності суд залишає без задоволення, враховуючи, що позивачем не було пропущено встановлений законом строк для звернення до суду з відповідним позовом, оскільки лише в 2015 році він дізнався про порушення його права з боку ОСОБА_2, яка 10.06.2015 року в судовому засіданні обгрунтувала свої вимоги до його майна укладенням цих правочинів.

В частині позовних вимог ОСОБА_2 за зустрічним позовом щодо визнання недійсним договору дарування частини квартири №23, розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 12-а, укладеного 04.11.2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3. М.В., посвідчений приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_10, реєстраційний номер в державному реєстрі правочинів 1960 (т.1, а.с.267 268) суд відмовляє, виходячи з наступного.

Принципи здійснення права власності закріплені у статті 319 ЦК, де, зокрема, зазначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд і може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, дотримуючись при цьому моральних засад суспільства, а держава не втручається у здійснення власником своїх правомочностей щодо належного йому майна і забезпечує власникам рівні умови здійснення своїх прав.

У відповідності до ст.. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

04.11.2011 року за договором дарування ОСОБА_1 передав безоплатно у власність (подарував), а ОСОБА_3 прийняла безоплатно у власність (прийняла дарунок) 457/3000 квартири №23 ( яка йому належала в результаті приватизації) , розташованої за адресою: м. Одеса, вул.. Балківська, буд. 12-а, яка в цілому складається з 4-х житлових кімнат, житловою площею 46, 2 кв.м., загальною площею 87, 7 кв.м. (т.1, а.с. 231). Договір було посвідчено приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_10, зареєстровано у реєстрі за №1960.

Звертаючись до суду з відповідною позовною вимогою, ОСОБА_2 вважає, що оспорюваний договір має бути визнаний судом недійсним, оскільки був укладений ОСОБА_1 без згоди померлої ОСОБА_4, з якою проживав.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

З огляду на положення статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно до ст.. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

У відповідності до ч.3 вказаної статті, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Згідно до ст.21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Враховуючи, що спірна частина цієї квартири була набута ОСОБА_1 в результаті приватизації в 2005р., тому відсутні підстави вважати його спільною сумісною власністю, у звязку з чим суд вбачає, що і відсутні підстав для задоволення вимог щодо визнання договору дарування від 04.11.2011р. недійсним.

З огляду на що, суд позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині вважає безпідставними та необґрунтованими, а тому відмовляє в їх задоволенні.

Враховуючи викладене, керуючись ст.. 11, 15-16, 203, 215-216, 234, 316, 319, 321, 328, 331, 332, 334,355, 368, 372, 392, 717, 1216 - 1223, 1258, 1259, 1262, 1268-1270 ЦК України, ст.ст. 21, 60, 64, 65, 70, 74 СК України, ст.ст.. 1, 3, 10, 57, 60, 61, 79, 88, 179, 208-209, 212-215, 218 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу нерухомого майна задовольнити .

Визнати квартиру АДРЕСА_25, заг. пл.. 117,3 кв.м. та житл. пл.. 38,2 кв.м. спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_1.

Визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 14.12.2007р. укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4.

Визнання недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 27.12.2007р. укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно, визнання нерухомого майна обєктом права спільної сумісної власності, визнання недійсним договір дарування задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2) право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлої 16.09.2013 року, на 1/2 частини квартири №13, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Гімназична, 25, загальна площа якої становить 117, 3 кв.м., житлова площа 38,2 кв.м..

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, яки брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Домусчі Л.В.

07.06.2017