Справа № 426/1249/13-ц
Провадження № 22ц/782/1004/16
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2017 року, лютого місяця, 01-го дня колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Луганської області у складі: головуючого судді Яреська А.В., суддів - Дронської І.О., Карташова О.Ю., за участю секретаря: Коротенка С.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі судових засідань Апеляційного суду Луганської області у місті Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Сільськогосподарська виробнича фірма "АГРО" на рішення Сватівського районного суду Луганської області від 18 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Приватного підприємства "Сільськогосподарська виробнича фірма "АГРО" про визнання неукладеними договорів оренди земельних ділянок

встановила:

У липні 2013 року до Сватівського районного суду Луганської області надійшли позовні заяви від ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання недійсними договорів оренди землі, що були прийняті до розгляду судом. У подальшому позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 уточнили та доповнили свої позовні вимоги та стали просили суд визнати неукладеними договори оренди земельних ділянок між ПП СВФ "АГРО" та ОСОБА_1 - від 01.03.2007р. за № 240845/19; ОСОБА_2 - від 01.03.2007р. за № 240845/54; ОСОБА_3 - від 01.03.2007р. за № 240845/27 та № 240845/28; ОСОБА_4 - від 01.03.2007р. за № 240845/НОМЕР_1; ОСОБА_5 - від 01.03.2007р. за № 240845/55; витребувати у ПП СВФ "АГРО" та повернути земельні ділянки ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, що перебувають у безпідставному володінні ПП СВФ "АГРО" та стягнути з ПП СВФ "АГРО" судові витрати.

Рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 18 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ПП СВФ "Агро" було задоволено у повному обсязі. Відповідач не погодився із таким рішенням суду та надав на нього апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на припущені судом першої інстанції порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення Сватівського районного суду Луганської області від 18 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вислухавши доповідача, пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, колегія суддів приходить до таких висновків.

Так, статтею ст. 303 ЦПК України є передбачено, що під час розгляду справи у апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Статтями 213, 214 ЦПК України є визначеним про те, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 2 ст. 59 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтями 10, 60 ЦПК України є визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 57 цього Кодексу, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов до висновків про те, що підписані сторонами документи не містять необхідної інформації про об'єкт оренди, як одну з істотних умов договору оренди землі, тобто визнав, що зазначені договори не є укладеними, а отже набувач зобов'язаний повернути безпідставно набуте майно у натурі.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, адже до них він дійшов поспішно, із порушенням норм матеріального та процесуального права, без врахування фактичних обставин справи та змісту наявних у справі доказів.

Так, з матеріалів справи вбачається, що між позивачами та ПП СВФ «АГРО» у вересні 2005 року були укладені договори оренди належних позивачам земельних ділянок, які 01.03.2007р. були зареєстровані шляхом внесення записів про державну реєстрацію договорів до відповідного розділу Книги записів реєстрації договорів оренди землі з відміткою про державну реєстрацію на примірниках цих договорів (а.с. 11-124 т.1.), а території усіх договорах є зазначено про предмет цих договорів, а саме про те, що у строкове платне володіння і користування приймається земельна ділянка сільгосподарського призначення, яка знаходиться на певній території згідно до планів (схем) землекористування , вказаних у державних актах на землю, ксерокопія яких є вказаною як невідємна частина цього договору. Отже, на момент укладення договорів та їх державної реєстрації вони за своїм змістом відповідали вимогам законодавства, містили у собі усі необхідні істотні умови договору оренди землі, реально виконувались впродовж тривалого терміну часу. Суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину як це було розяснено у Постанові Пленуму ВСУ від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Стаття 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції 2015 р.) дійсно передбачає такі істотні умови договору оренди землі як кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки. Проте, у редакції 2007 р. цього законодавчого акту, що була чинній на час укладання договорів оренди землі істотними умовами були вказані лише - місце розташування та розмір земельної ділянки об'єкту оренди. З матеріалів справи вбачається, що у тексті укладених договорів оренди між позивачами та ПП СВФ «АГРО» міститься необхідна на той час інформація про обєкт оренди, а саме: зазначено місце розташування (п. 1 Договору) та розмір земельної ділянки (п. 2 Договору) відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції 2007 р.), заначено що орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне володіння і користування земель сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Оборотнівської сільської ради Сватівського району Луганської області згідно плану (схеми) землекористування вказаному в державному акті на землю. Копії державних актів на земельні ділянки долучені до договорів оренди землі. Між тим, Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04.05.99 № 43 є передбачено, що складання державного акту на право власності на земельну ділянку проводиться після перенесення в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки (п. 1.12). Пунктом 2.8. Інструкції передбачено, що на плані меж земельної ділянки в бланку державного акта показуються всі елементи, вказані в пункті 2.6., крім елементів, зазначених в абзацах пятому, шостому та восьмому. В п 2.6 Інструкції зазначено, що на план наносяться: межі земельної ділянки з описом суміжних землевласників і землекористувачів. При складанні державного акту здійснюється кадастрова зйомка земельної ділянки, кадастровий план земельної ділянки який складений за результатами зйомки долучається до технічної документації зі складання державного акту на земельну ділянку (п. 1.16 Інструкції). Отже, кадастрові номери, план-схеми земельних ділянок та їх межі в натурі (на місцевості) визначені і до укладених договорів оренди землі додані, що виключає неможливості щодо ідентифікації цих земельних ділянок на місцевості.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що до укладених договорів оренди землі були додані копії державних актів на земельні ділянки, у планах меж земельних ділянок є вказаним кадастровий номер, відповідно до умов договорів оренди землі земельні ділянки передавались згідно плану (схеми) землекористування, що є вказаним у державному акті на землю.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд першої інстанції помилково не застосував при розгляді справи і правову позицію, що була висловлена Верховним судом України 9 грудня 2015 року по справі № 6-849цс15, де ним було зазначено про те, що «з урахуванням частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України, частини першої статті 15 Цивільного кодексу України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Отже, у справі про визнання недійсним договору оренди землі з підстав відсутності в ньому істотної умови, передбаченої пунктом першим частини першої статті 15 Закону України «Про оренду землі», - обєкта оренди суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у звязку з відсутністю в договорі таких умов, передбачених статтею 15 указаного Закону, визначити істотність цих умов, а також зясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Отже, у справі про визнання недійсним договору оренди землі з указаних підстав суд повинен установити: чи дійсно порушуються права орендодавця у звязку з відсутністю в договорі оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також зясувати, у чому саме полягає порушення його законних прав». Між тим, як вбачається з матеріалів справи позивачами доведено і того, що було порушено їх права орендодавця у звязку з відсутністю в договорі таких умов, не конкретизовано у чому саме полягає порушення їх законних прав, земельні ділянки тривалий час вже передані у оренду, сплачується орендна плата, при укладенні договорів була наявна достатня інформації щодо обєкту оренди, яка дозволяє ідентифікувати предмет договору, немає і відомостей про порушення прав позивачів при укладенні договору оренди землі, узгодженні всіх істотних умов, у тому числі й обєктів оренди. Тоді як у справах про визнання недійсним договору оренди землі з підстав відсутності в ньому істотної умови обєкта оренди суд повинен установити, чи дійсно порушуються права орендодавця у звязку з відсутністю в договорі таких умов, визначити істотність таких умов, а також зясувати, у чому саме полягає порушення законних прав позивача. Суд першої інстанції не взяв це до уваги, між тим, відповідно до правової позиції ВСУ викладеної в ухвалі від 06. березня 2013 р. (справа № 65цс13) державна реєстрація договору оренди земельної ділянки у період визначеного сторонами строку дії договору й до дня ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення свідчить про правомірне, договірне використання відповідачем спірної земельної ділянки відповідно до норм ЗК, ЦК, Законів України від 06 жовтня 1998 № 161-XIV «Про оренду землі» та від 11 лютого 2010 р. № 1878-VI «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», незалежно від дати проведення такої реєстрації, до предявлення позову про повернення земельної ділянки чи після його предявлення. Це відповідає і правовим позиціям, викладеним в постанові ВСУ від 06 березня 2013 р. у справі № 65цс13 (договірне використання за умови проведення державної реєстрації договору у період його дії) та у постановах ВС від 18 грудня 2013 р. у справі № 6127цс13, від 25 грудня 2013 р. у справі №6118цс13 (правове значення має наявність у особи волі на укладення договору саме на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, складання та скріплення підписом письмового документа)

Так, ст. 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі ст. 210 Цивільного кодексу України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Ст. 125 Земельного кодексу України передбачає, що право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно ст. 13 Закону України «Про оренду землі», договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Колегія суддів бере до уваги і ті обставини, що між позивачами та ПП СВФ «АГРО» підписані, укладені та зареєстровані договори оренди землі. Укладені договори оренди землі виконуються обома сторонами. Згідно цих договорів земельні ділянки в оренду Підприємству передані. Відповідач протягом 9 років сплачує за вказаними договорами оренду плату, а позивачі її приймають, претензій до того не предявляли позивачі щодо незгоди з умовами договору відповідачу, з умовами договору погодились. За таких обставин і згідно до ст. 16 Цивільного кодексу України позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим способом захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, як було розяснено у п. 8 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способом захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Статтею 309 ЦПК передбачено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення застосування норм процесуального права, при цьому порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Отже, за таких обставин оскаржуванге рішення підлягає скасуванню, а у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

З огляду на викладене та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила :

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Сільськогосподарська виробнича фірма "АГРО" задовольнити.

Рішення Сватівського районного суду Луганської області від 18 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржено безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий А.В. Яресько

Судді: І.О. Дронська

ОСОБА_6