АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1123/17Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 5 Шипович В. В.
Доповідач в апеляційній інстанції
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2017 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоСіренка Ю. В.
суддівЮвшина В. І., Пономаренка В. В.
при секретаріНаконечній М. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 20 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2016 року ОСОБА_8 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що з 25 вересня 2004 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі.

7 вересня 2016 року шлюб між сторонами розірвано.

Під час шлюбу було придбане спільне майно, зокрема квартира АДРЕСА_1. ОСОБА_8 вважає вказану квартиру об'єктом спільної сумісної власності подружжя та просила здійснити її поділ шляхом визнання права власності на спірну квартиру в рівних частинах по 1/2 частині за ОСОБА_8 та ОСОБА_6

Крім того, позивач просила здійснити поділ спільного рухомого майна, а саме - пральної машини, пилососа, духової шафи, варочної поверхні, ноутбука, дивана, ліжка, кухонного столу зі стільцями, шафи, кухонних меблів (стінки), мікрохвильової печі, шафи-купе, стінки, журнального столу.

У березні 2017 року ОСОБА_8 зменшила позовні вимоги та наполягала на поділі лише нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою суд від 20 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_8 про поділ рухомого майна (побутової техніки та меблів) залишено без розгляду за заявою позивача.

Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 20 березня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просила суд змінити рішення суду першої інстанції, відступивши від рівності часток подружжя та зменшивши частку ОСОБА_8, в спільному майні подружжя до 1/6 частини. Також просила відмовити ОСОБА_8, в частині вимог щодо стягнення судових витрат на правову допомогу.

Заслухавши учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до відхилення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обгрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що спірна квартира набута за час шлюбу, належить чоловіку та дружині на праві спільної сумісної власності, доказів про те, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_6 останнім суду не надано, а тому, не встановивши обстави, які б давали підстави для відступу від рівності часток подружжя, дійшов до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_8 про визнання права власності на 1/2 частини квартири кожного з подружжя.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, ОСОБА_6 та ОСОБА_8. 25 вересня 2004 року зареєстрували шлюб (а.с.5).

7 вересня 2016 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 розірвано, що підтверджено свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 6).

4 жовтня 2012 року між ОСОБА_9, як продавцем та ОСОБА_6, як покупцем, укладено Договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 66). Договір посвідчено нотаріусом Романій Н.В..

Згідно п.3 Договору, - ринкова вартість квартири становить 140 257 грн. та продаж квартири вчинено за вказану суму, яку продавець отримав від покупця до підписання цього договору.

Згідно п.9 Договору, - дружина покупця згодна з укладанням цього договору (заява від 4 жовтня 2012 року).

Відповідно до заяви ОСОБА_8 від 4 жовтня 2012 року, посвідченої нотаріусом Романій В.В., - ОСОБА_8 дає свою згоду на купівлю її чоловіком ОСОБА_6 квартири АДРЕСА_1 та підтверджує, що гроші, які витрачаються на придбання об'єкту нерухомості є їх спільною сумісною власністю. Придбана квартира також буде об'єктом права спільної сумісної власності, як така, що набувається ними за час шлюбу. При цьому ОСОБА_8 стверджує, що договір купівлі-продажу, з текстом якого вона ознайомлена, укладається її чоловіком в інтересах сім'ї на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них і укладання цього договору відповідає їх спільному волевиявленню. (а.с. 9).

Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірну квартиру на даний час зареєстроване за ОСОБА_6 на підставі Договору купівлі-продажу від 4 жовтня 2012 року. (а.с. 38)

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року № 6-2333цс15

У сімейному законодавстві діє презумпція спільної сумісної власності майна подружжя, а тому обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладається саме на останнього.

Таким чином, суд першої інстанції, з урахуванням наявних у справі доказів і вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідачем не доведено, що спірна квартира придбана за його особисті кошти та не спростовано позовні вимоги ОСОБА_8

Доводи апеляційної скарги про необхідність відступу від рівності часток подружжя у праві спільної сумісної вланості, є безпідставними.

Зокрема, в обгрунтувнні з цього приводу скаржник зазначає, що згідно з ч.ч. 2,3 ст. 70 СК України підставами для цього можуть бути, зокрема те, що один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, також за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Суд дав належну оцінку обставинам справи та, врахувавши роз'яснення, викладені у п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», перевірив і встановив відсутність підстав, які б давали можливість суду зменшити частку позивача у спільній сумісній власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

У п. п. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Згідно ст. 1 зазначеного Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, у яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах ? суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

8 грудня 2016 року між ОСОБА_8 та адвокатом Дішлі С.Я., що має Свідоцтво НОМЕР_1 від 24 березня 2008 року про право на зайняття адвокатською діяльністю, укладено Договір про надання адвокатських послуг у цивільному процесі щодо поділу спільного майна подружжя (а.с. 23).

Згідно розрахунку вартості послуг адвоката, - ОСОБА_8 адвокатом Дішлі С.Я. була надана наступна правова допомога: підготовка позову (витрачений час 2 години), підготовка заяви про забезпечення позову (витрачений час 0,5 години), участь у судових засіданнях (витрачений час 3 години) (а.с. 80).

Розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2017 року становив 1 600 грн., тому вартість 1 год. роботи адвоката на момент ухвалення рішення суду складала 640 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів вбачає, що витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 3000 грн є обґрунтованими та документально підтвердженими, а доводи апелянта з даного приводу безпідставними.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб'єктивний характер, не відповідають обставинам справи, зводяться до невірного трактування норм матеріального права і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 20 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про поділ спільного майна подружжя - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді :