У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дем'яносова М.В.,

суддів: Леванчука А.О., Ситнк О.М.,

Маляренка А.В., Ступак О.В.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 65 228,04 грн, посилаючись на те, що 18 квітня 2006 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір, згідно з яким ПАТ КБ «ПриватБанк» зобов'язався надати ОСОБА_3 кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач надав свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

На порушення умов договору ОСОБА_3 своїх зобов'язань не виконала, у зв'язку з чим станом на 30 вересня 2014 року має заборгованість у розмірі 65 228,04 грн.

Заочним рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2016 року, позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задоволено.

Стягнуто ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 18 квітня 2006 року б/н у розмірі 65 228,04 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, а справу направити на новий розгляд та відшкодувати судові витрати.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали цивільної справи та дослідивши доводи касаційної скарги, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи заочне рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції вказував на те, що між сторонами виникли договірні зобов'язання, які відповідач належним чином не виконує, в результаті чого утворилася заборгованість.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та вказав про те, що той факт, що сторона не брала участі в розгляді справи у суді першої інстанції, може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом заяви про застосування строків позовної давності.

Проте таких висновків суди дійшли передчасно.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Установлено, що відповідно до укладеного договору від 18 квітня 2006 року ОСОБА_3 18 квітня 2006 року отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач умови договору не виконала в результаті чого утворилася заборгованість, яка відповідно до розрахунку заборгованості за договором станом на 30 вересня 2014 року становить 65 228,04 грн, зокрема: 14 615,10 грн - заборгованість за кредитом; 47 030,65 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 500 грн - штраф (фіксована частина); 3 082,29 грн - штраф (процентна складова).

З позовом банк звернувся у жовтні2014 року.

Матеріали справи не містять доказів вчинення будь-яких дій ОСОБА_3 на виконання умов указаного договору після 2009 року.

Списання банком грошових коштів з іншого карткового рахунку ОСОБА_3, які були скеровані на погашення заборгованості за цим договором, не може свідчить про вчинення дій ОСОБА_3, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку і є підставою для переривання стоку позовної давності.

Відповідно до ст.. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки

(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Вказані правові висновки Верховного Суду України містяться в наданих для порівняння постановахвід 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16, від 19 березня 2014 року № 6-14цс14 та 03 червня

2015 року № 6-31цс15.

Установлено, що ОСОБА_3 не брала участі в розгляді справи, доказів належного повідомлення про розгляд справи в суді першої інстанції, що був призначений на 18 грудня 2014 року, матеріали справи не містять, у справі було ухвалено заочне рішення.

Звертаючись до суду із заявою про перегляд заочного рішення, крім іншого, відповідач указувала на порушення її прав, зокрема на те, що її не було належним чином повідомлено про розгляд справи в суді, оскільки номер телефону, на який було направлено повідомлення про розгляд справи, їй не належить та не враховані строки позовної давності.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2015 року в задоволенні заяви про перегляд заочного рішення було відмовлено.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Вирішуючи спір, суд не дотримався встановленого ст. 212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін; у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню; суд обмежився лише поясненнями та доказами, наданими позивачем, таким чином обмеживши права відповідача; суд не з'ясував усіх обставин справи та не надав їм належної правової оцінки, хоча їх з'ясування має суттєве значення для правильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи в суді першої інстанції, що призвело до порушення її прав, передбачених законодавством України, в рішенні не зазначив конкретні обставини і факти, що спростовують такі доводи; належним чином не встановив обставини справи, а саме: коли виникла заборгованість, строк дії кредитної картки, при цьому зазначивши обов'язки суду апеляційної інстанції, передбачені ч. 1 ст. 303 ЦПК України.

Зазначені порушення процесуального закону унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та є відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування ухвалених у вказаній справі судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_3 просить стягнути судові витрати з ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Згідно із п. 8 ч. 1 ст. 345 ЦПК України в ухвалі суду касаційної інстанції зазначаються, крім іншого, наслідки розгляду касаційної скарги, які формулюються у резолютивній частині із зазначенням висновку суду касаційної інстанції, розподілу судових витрат, строку і порядку набрання ухвалою законної сили та її оскарження.

Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню то відповідно і клопотання про відшкодування судових витрат слід задовольнити.

Керуючись ст. ст. 335, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 квітня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 783 (сімсот вісімдесят три) грн 60 коп. судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.В. Дем'яносов

Судді: А.О. Леванчук

А.В.Маляренко

О.М.Ситнік

О.В.Ступак