Категорія 50 Доповідач Медвецький С. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2017 рокум. Вінниця

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Вінницької області у складі:

головуючого Медвецького С.К.,

суддів: Оніщука В.В., Матківської М.В.,

з участю секретаря Ліннік Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення штрафних санкцій за несплату аліментів,

встановила:

У серпні 2016 року ОСОБА_2 звернулася в суд з указаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 вересня 2015 року з ОСОБА_3 стягнуто на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_3 щомісячно, починаючи стягнення з 3 серпня 2015 року і до закінчення навчання ОСОБА_4, але не більше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років.

На підставі цього рішення 29 жовтня 2015 року видано виконавчий лист.

Посилаючись на те, що свої зобов?язання по сплаті аліментів відповідач належним чином не виконував, з урахуванням зменшених позовних вимог, позивач просила стягнути на її користь за період з 3 серпня 2015 року по 30 червня 2016 року неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів в розмірі 5 773,66 грн., інфляційні втрати в розмірі 841,86 грн., а також 3% річних в розмірі 331,92 грн., а також половину додаткових витрат на дитину в сумі 3 500 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення додаткових витрат на дитину виділені у самостійне провадження.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 квітня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляціній скарзі заявник, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, а також порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалене у справі судове рішення скасувати й ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити.

У судове засідання позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 не зявилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, тому відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи провести у їх відсутність.

Відповідач ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги заперечував.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких міркувань.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки, суд першої інстанції виходив із відсутності вини відповідача у несплаті аліментів за заявлений період, оскільки з 1 листопада 2015 року до 31 липня 2016 року йому не виплачувалася заробітна плата, а примусове виконання виконавчого листа здійснюється шляхом відрахування відповідних коштів підприємством, де працює відповідач, тому це не передбачає виникнння у відповідача обов?язку додатково самостійно сплачувати аліменти. Також суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання зобов?язання.

Однак, повністю погодитись з такими висновками суду не можна.

Установлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 17 вересня 2015 року з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання повнолітньої доньки: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_3 щомісячно, починаючи стягнення з 3 серпня 2015 року і до закінчення навчання ОСОБА_4, але не більше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років.

На виконанні у відділі державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції знаходиться виконавчий лист № 127/17364/15-ц, виданий Вінницьким міським судом Вінницької області 29 жовтня 2015 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої доньки: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_3 щомісячно, починаючи стягнення з 3 серпня 2015 року і до закінчення навчання ОСОБА_4, але не більше ніж до досягнення нею двадцяти трьох років (а.с. 12).

Відповідно до постанови старшого державного виконавця відділу ДВС Вінницького РУЮ ОСОБА_6 від 18 листопада 2015 року ОСОБА_3 нараховано заборгованість по сплаті аліментів, відповідно до заробітної плати боржника у розмірі 33%, починаючи з 3 серпня 2015 року; із заробітної плати, що належить до виплати боржнику після відрахування податків, постановлено проводити утримання в розмірі 50% до погашення заборгованості, після проводити утримання в розмірі 33%. Стягнуті аліменти слід перераховувати на користь ОСОБА_2 на відовідний рахунок (а.с. 13).

Згідно з розрахунком відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 15 листопада 2016 року № 895/11, проведеним за період з 3 серпня 2015 року по 1 серпня 2016 року, загальний розмір заборгованості зі сплати аліментів становить 14 284,60 грн. (а.с. 87-88).

З листа ПрАТ «Стрижавський кар?єр» слідує, що з 1 листопада 2015 року по 31 липня 2016 року стягнення аліментів з ОСОБА_3 не проводилося у зв?язку з відсутністю коштів на підприємстві та арештом рахунків в банківських установах (а.с. 3).

Відповідно до ст. 201 СК до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статтей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення.

У пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені), визначена у статті 196 СК України, настає лише за наявності вини цієї особи, на платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

Отже, виходячи зі змісту норм ст. 196 СК України суд відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України повинен встановити факт заборгованості за аліментами й наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішення суду, у її виникненні та залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки за період з 1 листопада 2015 року до 31 липня 2016 року, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності вини платника аліментів у виникненні заборгованості по їх сплаті через невиплату йому за цей період заробітної плати, що виключає винність особи як обов?язкову умову настання відповідальності за ст. 196 СК України.

Також, на думку колегії суддів, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми інфляційних втрат та 3% річних, з огляду на те, що положення ст. 625 ЦК України до цих правовідносин не застосовуються.

Разом з тим, відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог про стягнення неустойки за період з 3 серпня по 31 жовтня 2015 року суд першої інстанції не звернув увагу на таке.

Право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, у випадках несвоєчасної виплати присуджених за рішенням суду аліментів виникає з часу набуття рішенням законної сили.

Частиною 1 статті 14 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Також у п. 9 ч. 3 ст. 124 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду.

Підставою для стягнення неустойки (пені) є винна поведінка платника аліментів. При цьому за загальним правилом форма вини - умисел чи необережність значення не має. У даному випадку необхідно виходити із презумпції вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти на утримання дитини та прострочила виконання зобов'язання, яка і повинна доказувати протилежне.

При утворенні заборгованості не за виною платника аліментів дані заходи не застосовуються.

Проте суд не врахував, що доказів відсутності вини відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів відповідачем у відповідності до ст. 60 ЦПК України за період з 1 серпня по 31 жовтня 2015 року не надано, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 196 СК України, а відтак дійшов помилкового висновку про відмову в цій частині в задоволенні позовних вимог.

З урахуванням правової природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів.

Правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення.

Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, то строк виконання цього обовязку буде різним, а тому кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць буде різною.

Отже, пеня за прострочення зі сплати аліментів нараховується за кожним періодичним платежем окремо з дня порушення платником свого обовязку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, після чого розмір нарахованої пені за кожним щомісячним платежем підсумовується та визначається загальна сума пені за порушення аліментних зобовязань.

Тобто неустойка (пеня) за один місяць обчислюється так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць).

Відповідно до ч. 3 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України.

Згідно з розрахунком відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції розмір заборгованості зі сплати аліментів за період з 3 серпня по 31 жовтня 2015 року становить 4 161,92 грн.

Таким чином, неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів за період з 3 серпня до 31 жовтня 2015 року становить 1 235,03 грн., з яких:

1) за серпень 2015 року:

1 464,86 грн. (заборгованість за аліментами за місяць) х 1% х 28 день (кількість днів місяця) = 410, 20 грн.;

2) за вересень 2015 року:

1 124,28 грн. (заборгованість за аліментами за місяць) х 1% х 30 днів (кількість днів місяця) = 337,20 грн.;

3) за жовтень 2015 року:

1 572,78 грн. (заборгованість за аліментами за місяць) х 1% х 31 день (кількість днів місяця) = 487,63 грн.

Отже, беручи до уваги відсутність доказів, що свідчать про звільнення відповідача від обов?язку сплати неустойки за вказаний період та ураховуючи, що заробітна плата відповідачу не виплачувалася з листопада 2015 року, за період з дня набрання рішенням законної сили до моменту припинення вилати заробітної плати сума неустойки підлягає стягненню з відповідача.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на вказане уваги не звернув, не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не врахував, що право одержувача аліментів на стягнення неустойки, передбачене ст. 196 СК України, у випадках несвоєчасної виплати присуджених за рішенням суду аліментів виникає з часу набрання рішенням законної сили та не пов'язується з моментом (часом) відкриття виконавчого провадження або винесенням постанови державним виконавцем про відрахування аліментів із заробітної плати боржника підприємством, де працює боржник, у зв'язку з чим дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову про стягнення неустойки за період з 3 серпня по 31 жовтня 2015 року, а тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Виходячи із розміру ставки судового збору, яка підлягала сплаті на момент звернення позивачки із позовом, судова колегія вважає, що з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 97,85 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 11 квітня 2017 року в частині стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів за період з 3 серпня по 31 жовтня 2015 року скасувати й у цій частині ухвалити нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за період з 3 серпня по 31 жовтня 2015 року в розмірі 1 235 грн. (одна тисяча двісті тридцять п?ять гривень) 03 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі 97,85 грн.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис В.В. Оніщук

ОСОБА_7 Матківська

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький