_____________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/6651/17
Провадження № 2/520/7866/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2017 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря Баранової Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

08.06.2017 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь кошти, недоплачені у березні та квітні 2017 року в розмірі 1000 гривень (650+350). Присудити кошти на утримання дітей (аліменти) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 50 % від прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісячно, починаючи із дня предявлення цього позову і до досягнення дітьми повноліття.

В обґрунтування заявленого позову позивачка посилається на те, що вона перебувала в шлюбних стосунках з відповідачем, в період якого народились діти: син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Позивач посилається на те, що рішенням суду від 20.03.2014 року було стягнуто з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 700 гривень, однак у березні 2017 року вона отримала лише 50 гривень, а у квітні 250 гривень. Стверджує, що відповідач не бере участі у витратах на лікування дітей та інших додаткових витратах, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового засідання сповіщені належним чином у порядку ст.74,76,77 ЦПК України.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, вказуючи на те, що ним сплачуються аліменти вчасно та, за можливості, в більшому розмірі, ніж встановлено в рішенні суду.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

У судовому засіданні встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в шлюбі, в період якого народились діти, син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії І-ЖД № 317930 та донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується копією Свідоцтва про народження Серії І-ЖД № 001150.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2014 року, у справі № 520/730/14-ц, було задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліменти на ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та на ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, в розмірі 700 (сімсот) гривень щомісячно, починаючи з 23 січня 2014 року до 29 квітня 2018 року та стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 аліменти на ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 400 гривень щомісячно, починаючи з 30 квітня 2018 року до 04 січня 2023 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що відповідач не в повному обсязі виконує рішення суду внаслідок чого утворилась заборгованість у загальному розмірі 1000 гривень, однак, належних доказів в розумінні ст. 57 ЦПК України суду надано не було.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Натомість відповідач, в свою чергу, надав суду дублікати квитанцій від 13.03.2017 року та 08.04.2017 року, з яких вбачається, що ним в повному обсязі було сплачено аліменти, присуджені рішенням суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 194 Сімейного кодексу України заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до ст. 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду.

Стаття 187 Сімейного кодексу України передбачає відрахування аліментів на дитину за ініціативою платника.

З урахуванням вимог діючого законодавства, суд вважає, що підстав для стягнення заборгованості по аліментах немає, оскільки доказів наявності заборгованості надано не було, а також через те, що нормами законодавства не передбачена можливість стягнення такої заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання судового рішення з боку державного виконавця. Всі питання щодо погашення заборгованості по аліментах вирішуються державним виконавцем при виконанні судового рішення про стягнення аліментів, а шляхи вирішення даного питання передбачені вимогами Закону України "Про виконавче провадження".

Що стосується вимог позивача про стягнення коштів на утримання дітей (аліменти) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в розмірі 50 % від прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісячно, починаючи із дня предявлення цього позову і до досягнення дітьми повноліття, суд зазначає наступне.

За приписами ч.3, ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року „Про застосування судом окремих норм сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Як вбачається із тексту позовної заяви, позивач просить фактично збільшити розмір аліментів, призначений рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2014 року з 700 гривень до 50 % від прожиткового мінімуму на кожну дитину щомісячно.

Однак, вказана позовна вимога суперечить диспозиціям ч.3 ст.181 СК України, яка встановлює виключно два способи стягнення аліментів: у вигляді частки від доходу особи, з якої стягуються аліменти, та у твердій грошовій сумі, а також ч.1, ст.192 СК України, яка регулює тільки збільшення розміру аліментів, який уже визначений за рішенням суду, при цьому вказана норма права ніяким чином не змінює спосіб виконання стягнення аліментів. В даному випадку рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20.03.2014 року вже встановлений спосіб стягнення аліментів у вигляді стягнення твердої грошової суми. Таким чином, в позові і поясненнях позивача мова фактично йдеться не про збільшення розміру аліментів, а про зміну порядку стягнення аліментів (з твердої грошової суми на частку від доходу). Позивач не просить суд збільшити „ з 700 гривень " на більший розмір, а суд не має повноважень вийти за межі її позовних вимог

Крім того, позивачкою по справі не надано суду будь-яких доказів в розумінні ст.57-59 ЦПК України покращення матеріального стану платника аліментів або погіршення стану здоров'я одержувача аліментів чи дітей, що могло б бути підставою для збільшення розміру аліментів.

Разом з тим суд бере до уваги, що відповідач є інвалідом ІІ групи, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1, безробітний, оскільки 07.08.2017 року звільнений з КП «Одеське електротехнічне експлуатаційно-монтажне підприємство», та на вихованні має малолітню дитину ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5.

Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини;стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до п.п.3 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім'ї. Під зміною сімейного стану розуміється з'явлення у сім'ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов'язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров'я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров'я платника аліментів.

Отже, в нормі закону закріплено вичерпний перелік обставин, які можуть бути підставою для зміни розміру аліментів за рішенням суду: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я, інші випадки, прямо передбачені СК України.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 Цивільного процесуального кодексу України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною 2 ст. 3 ЦПК України зазначено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У силу ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Позов - це вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб'єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Предмет позову - це певна матеріально - правова вимога позивача до відповідача, яка кореспондує зі способами захисту права, визначеними зокрема, ст. 16 Цивільного кодексу України. Підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, через їх недоведеність.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Керуючись ст. 141, 180, 181, 182, 184,191,192 Сімейного Кодексу України. ст.ст. 60, 88, 213, 215 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення через Київський районний суд м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.