Справа № 346/6733/16-ц
Провадження № 22-ц/779/910/2017
Головуючий у 1 інстанції Васильковський В. В.
Суддя-доповідач Малєєв А.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого - Малєєва А.Ю.,

суддів: Девляшевського В.А., Фединяка В.Д.,

секретаря Капущак С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 на рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування -

в с т а н о в и л а :

1. Рішення суду першої інстанції, доводи апеляції.

1.1. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, про визнання недійсним договору дарування відмовлено через відсутність доказів того, що ОСОБА_5 помилявся щодо правової природи спірного правочину та його істотного значення.

Апелянт вважає, що спірний договір дарування від 14.03.2011, укладений між його батьком ОСОБА_5 та відповідачкою ОСОБА_4 (рідною сестрою батька) внаслідок помилки замість договору довічного утримання.

1.2. Доводи апеляції:

- судом не враховано приписи ст. 203, 229-233, 717 ЦК України і судову практику ВСУ, зокрема висновок у справі 6-372цс16 від 27.04.2016, де вказано, що наявність чи відсутність помилки, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає також за такими обставинами як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку з цим у догляді, наявність спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування;

- ОСОБА_5 постійно, до часу смерті, проживав у спірній квартирі, у нього не було іншої власності;

- померлий зловживав спиртними напоями, що підтвердили у суді першої інстанції свідки;

- померлий постійно проживав у спірній квартири, а відповідачка оплачувала комунальні послуги, що суперечить п.11 спірного договору, оскільки договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на свою користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру;

- судом не взято до уваги рішення Коломийського міськрайонного суду від 10.08.2015 згідно якого за позивачем визнано право на спірну квартиру, дане рішення не може бути виконано, чим порушено вимоги ст. 124 Конституції України;

- рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2017 року належить скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

2. Провадження в апеляційному суді.

2.1. У судовому засіданні 22.05.2017 представник позивача підтримав апеляцію, просив її задовольнити з указаних у ній мотивів.

2.2. Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, просив її відхилити з огляду на таке. Закон не забороняє, щоб дарувальник негайно передав майно, як і не забороняє обдарованому утримувати свою власність, сплачуючи комунальні платежі. Дарувальник вживав алкоголь, але даних про неадекватне сприйняття ним природи правочину немає - договір посвідчив нотаріус, який роз`яснив усі деталі сторонам. Рішення суду, на яке посилається позивач до даного спору не має відношення, оскільки ухвалювалось без його довірительки.

2.3. За наслідками судового розгляду апеляційний суд вважає необхідним апеляційну скаргу відхилити з таких мотивів.

3. Правовідносини, норми права.

3.1. Предметом доказування в цій справі (ст. 60 ЦПК України) є наявність чи відсутність обставин, що можуть свідчити про помилку сторони договору дарування щодо того, який правочин було вчинено: дарування чи довічного утримання - тобто обставин, які мають істотне значення для визначення дійсного волевиявлення особи.

3.2. Правовідносини щодо предмету доказування урегульовані нормами гл. 16 (ст. 203, 229, зокрема), гл. 55 (717 - 720, зокрема), гл. 57 ( ст. 744 - 746, зокрема) ЦК України.

3.2.1. За ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

3.2.2. Істотне значення, зокрема, має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними»).

3.2.3. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

3.2.4. У висновку 6-372цс16 від 27.04.2016 Верховний Суд указав на ознаки, з урахуванням яких у даній справі можливо визначити, який правочин уклали сторони: 1) вік позивача; 2) його стан здоров'я та потреба у зв'язку з цим у догляді; 3) наявність спірного житла як єдиного; 4) відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

4. Аналіз базується на зіставленні фактичних обставин, установлених судом першої інстанції, і ознак для ідентифікації правочину, вказаних у наведених нормах права.

4.1. Правова природа правочину залежить від прав та обов`язків, установлених сторонами у договорі та ознак, указаних у висновку Верховного Суду, і визначенні потреб дарувальника за оспореним правочином в укладенні договору довічного утримання, а не договору дарування.

4.2. Оспорений правочин іменований як дарування і по формі та змісту прав та обов`язків сторін відповідає вимогам закону для таких договорів (ст. 717 - 719 ЦК України) і не відповідає договорам довічного утримання (ст. 744 ЦК України) (а.с. 13, 14).

4.3. Щодо застосування висновку Верховного Суду (ст. 214 ЦПК України).

4.3.1. Дарувальник за оспореним договором мав 59 років (10.04.1952 р.н.).

4.3.2. Дарувальник за оспореним договором на час вчинення правочину зловживав алкогольними напоями згідно показань свідків та перебував на обліку в наркологічному кабінеті (а.с.52).

4.3.3. У дарувальника за оспореним договором відчужене житло було єдиним (а.с.80).

4.3.4. Дарувальник за оспореним договором до своєї смерті фактично не передавав майно і продовжував проживати в ньому після укладення договору дарування.

4.3.5. Апелянт посилався також на те, що відповідачка оплачувала комунальні послуги за ніби подаровану квартиру, а отже, за приписами ч. 2 ст. 717 ЦК України укладений договір не є договором дарування, а відповідає ознакам договору довічного утримання. Представник відповідачки не заперечив, але вказав, що остання оплачувала платежі за свою власність.

4.3.6. Апелянт посилався також на те, що батько висловлював наміри залишити спірне житло йому як сину (а.с.3).

4.3.7. Наведені обставини і ознаки норм права визначають вирішення цього спору.

5. Оцінки апеляційного суду.

5.1. Вік та регулярне вживання алкоголю, на переконання апеляційного суду, самі по собі не свідчать про потребу в догляді за станом здоров`я, а для висновку про помилку внаслідок вад свідомості та волі (ст. 225 ЦК України) немає достатніх підстав - судово-психіатрична експертиза не була проведена.

5.2. Те, що житло було єдиним, дарувальник продовжував у ньому жити й фактично не передав житло обдарованій, яка оплачувала комунальні послуги, також не свідчить про договір довічного утримання - у законі відсутні заборони так діяти після укладення договору дарування, а утримання свого майна є обов`язком власника, який виконувався після укладення договору дарування. Даних про те, що дарувальник вимагав від обдарованої вчинення дій майнового характеру, немає. Тому підстав для висновку про порушення п. 11 оспореного Договору дарування і застосування приписів ч. 2 ст. 717 ЦК України немає.

5.3. Висловлення намірів залишити квартиру сину не свідчить про відсутність волевиявлення на передачу квартири в дар іншій особі, яка теж є близькою родичкою.

5.4. Щодо рішення суду від 10.08.2015, яким визнано за позивачем право власності на спірну квартиру без участі відповідачки, що стала власницею житла раніше, у 2011 році. Апеляційний суд вважає, що на вирішення цієї справи вказане рішення не впливає, оскільки предметом спору у даному провадженні є наявність чи відсутність помилки при укладенні договору дарування в 2011 році, а не право власності позивача, яке виникло за іншим рішенням суду в 2015 році. Апеляційному суду колізія зрозуміла, однак вирішити її у даному провадженні можливості не має, рішення від 10.08.2015 щодо цього спору не є преюдицією, бо стосується обставин, що виникли пізніше укладення оспорюваного договору дарування.

6. Висновки.

6.1. Отже, оспорений договір відповідає вимогам закону для таких договорів, вад волі під час його укладення не встановлено, а доводи апеляції спростовані в ході перевірки апеляційним судом законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції і не можуть бути підставою для скасування вірного по суті рішення.

Висновок суду першої інстанції щодо відсутності обставин та доказів про помилку дарувальника у правовій природі та істотних обставинах вчиненого правочину відповідають матеріалам справи і закону.

6.2. Тому апеляційну скаргу належить відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 209, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 14 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий А.Ю. Малєєв

Судді: В.А. Девляшевський

В.Д. Фединяк