04 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
Євтушенко О.І., КадєтовоїО.В., Карпенко С.О.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми за договором позики,
за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року,
в с т а н о в и л а:
У липні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення суми за договором позики.
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 22 грудня 2009 року між ним та ОСОБА_5 був укладений нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого він передав відповідачу грошові кошти в розмірі 1 495 805,00 грн, що еквівалентно 130 070 євро, зі строком повернення до 22 червня 2010 року. Факт одержання суми позики підтверджується розпискою від 22 грудня 2009 року.
21 червня 2010 року до вказаного договору буди внесені зміни та продовжено строк повернення позики до 22 грудня 2010 року.
З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики, між ними було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач передав в іпотеку п`ятикімнатну квартиру № 144, яка розташована по вул. О. Кошиця, 9-б в м. Києві.
Посилаючись на неналежне виконання своїх зобов'язань за договором позики, ОСОБА_4, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив стягнути зі ОСОБА_5 станом на 15 березня 2016 року заборгованість в розмірі 9 410 440 грн 91 коп., з яких: сума основного боргу в розмірі 2 390 857 грн, що еквівалентно 81 101 Євро, 3 % річних в розмірі 234 698 грн, інфляційна складова боргу в розмірі 1 325 197 грн 18 коп., пеня в розмірі 5 459 688 грн 25 коп.
Справа розглядалася судами неодноразово.
Останнім рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто із
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 4 851 913 грн 70 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
В задоволенні іншої частині позовних вимог відмовлено.
Рішенням апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2016 року змінено, зменшено розмір сум, що підлягають стягненню із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4, та викладено резолютивну частину рішення в іншій редакції. Позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики в розмірі 3 006 890 грн, з яких: борг за договором позики в розмірі 2 229 466 грн 49 коп., 3 % річних в розмірі 70 198 грн 74 коп., пеня в розмірі 700 335 грн 26 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить скасувати рішення дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року та ухвалити нове рішення або змінити рішення, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У звʼязку із цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частково задовольняючи позовні вимоги та стягуючи із

ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 заборгованість в розмірі 4 851 913 грн 70 коп., суд першої інстанції виходив із доведеності заявлених позовних вимог.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнених сум, суд апеляційної інстанції виходив із того, що розрахунки сум з переведенням іноземної валюти в українську слід робити за курсом НБУ на день ухвалення рішення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 грудня 2009 року сторонами укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 1 495 805 грн, що в еквіваленті складало 130 070 євро, зі строком повернення до 22 червня 2010 року. Договір є безвідсотковим.

Факт одержання суми позики підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником у момент передачі суми позики - 22 грудня 2009 року.

21 червня 2010 року сторонами внесені зміни до договору позики, згідно з якими строк повернення позики продовжено до 22 грудня 2010 року.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Як установлено судом, пунктом 1 договору передбачено, що у разі несвоєчасного погашення платежів позичальник зобов'язуєься сплачувати позикодавцю неустойку в розмірі 1% від усієї суми позики за кожен день прострочення.

Крім того, частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Згідно розʼяснень викладених в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» згідно з ч. 1 ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 11 ЦПК України).

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого частково погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (ст. 212 ЦПК України) дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з положень ст. ст. 550, 551, 625, 1050 ЦК України, оскільки позовні вимоги обґрунтовані.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції дійшов висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2016 року, в незміненій його частині, та рішення апеляційного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року, тому що судові рішення законні та обґрунтовані.

Відповідно до ч. 3 ст. 332 ЦПК України суд касаційної інстанції при попередньому розгляді справи відхиляє касаційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 липня 2016 року, в незміненій його частині, та рішення апеляційного суду м. Києва від

20 грудня 2016 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення суми за договором позики залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О.І. Євтушенко О.В. Кадєтова С.О. Карпенко