Справа № 266/3585/15-ц
Провадження№ 2/266/26/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 року м. Маріуполь

Приморський районний суд м. Маріуполя Донецької області в складі судді - Сараєва І.А., при секретарі - Нетреба О.В. розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «МК «Азовсталь» про відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті трудового каліцтва -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про відшкодування моральної шкоди, завданої у результаті трудового каліцтва, посилаючись на те, що з працедавцем ПАТ «МК Азовсталь» правонаступником якого є ПрАТ «МК «Азовсталь» він перебував у трудових відносинах. Під час виконання трудових обов'язків, працюючи на посаді слюсаря по ремонту металургійного обладнання він отримав трудове каліцтво при наступних обставинах: 26.11.1986 р. біля 6 год. 20 хв. стався сход однієї з мульдових телегр.. Для ремонту шляху та підйому візка, що зійшов з рейок, була викликана бригада чергових слюсарів. Підйом візка проводився залів очним краном №5, яким керував ОСОБА_2. Під час підйому візка він намагався поправити трос, за допомогою якого виконувався підйом ногою, у результаті цього ступня ноги виявилась прижатою тросом до візка. По вказаним обставинам було призначено розслідування нещасного випадку. За результатами розслідування комісія дійшла висновку, що нещасний випадок, який стався 26.11.86, відноситься до нещасного випадку, пов'язаного з виробництвом, про що складено акт №149 від 27.11.86 року (по формі Н-1). Висновками спеціальної комісії було встановлено, що в.о. ст. майстра ОСОБА_3 та майстер ОСОБА_4 самоусунулись від керівництва роботами підйому візка краном. Допуск до робіт по підйому вантажу краном працівників, що не навчені за спеціальністю стропальника. Незабезпечення безпеки організації робіт, недотримання працівниками вимог правил та інструкцій безпеки ІТР зміни пічного прольоту. У лікарні м. Маріуполя йому було встановлено діагноз: «Закритий перелом ІІІ-ІV плюсневих кісток, вивих основної фаланги 1 пальця правої стопи». За перший рік після травми він був вимушений проходити витривалі курси лікування та перебував 111 діб на лікарняному. Після травми він неодноразово був вимушений проходити витривалий курс лікування через погіршення стану самопочуття. Зокрема, це: з 12.07.00 по 02.08.00 - Міська лікарня №2 м. Маріуполя; з 12.02.03 по 14.02.03 - Міська лікарня №2 м. Маріуполя; з 17.02.03 по 11.04.03 - Міська лікарня №2 м. Маріуполя; з 20.04.03 по 08.05.03 - Міська лікарня №2 м. Маріуполя, з 04.09.03 по 06.10.03 - Міська лікарня №2 м. Маріуполя, з 19.02.09 по 19.03.09 - Міська лікарня №2 м. Маріуполя. Однак, відновлення його стану здоров'я так і не відбулося. Потім він проходив медико-соціальну експертизу та відповідно до первинного висновку МСЕК йому встановлено 3 групу інвалідності та 35% стійкої втрати працездатності. У подальшому цей відсоток втрати працездатності встановлено йому безстроково. У результаті цього трудового каліцтва він отримує психологічні страждання, які негативно впливають на образ його життя, а саме: з моменту отримання травми і до теперішнього часу він живе з відчуттям сильного душевного хвилювання, він досі має проблеми зі сном, постійно роздратований, відчуває загальну слабкість, загальний біль отриманої травми підсилюється при психоемоційному навантаженні, зміні погодних умов, які негативно впливають на його стан. Він знаходиться в пригніченому стані через те, що можливості повного відновлення здоров'я вже не має, теперішній стан здоров'я залишиться назавжди. Наслідки отриманої травми порушили його професійні плани, оскільки він отримав не зворотні наслідки у своєму здоров'ї, він втратив можливість отримати підвищення на роботі, так як частина робочих професій для нього була закрита, у зв'язку з невідповідністю фізичного стану здоров'я вимогам, що пред'являються до працівників. Все це позначилося не тільки на його здоров'ї, а також і на його психіці. Усі ці фактори викликають негативні емоції і переживання. Порушено його нормальні життєві зв'язки, йому доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя, адже він не може в повній мірі користуватися правою рукою. Таким чином, вже на протязі 28 років він вимушений переносити та терпіти наслідки отриманого каліцтва, які виражаються у сильних больових відчуттях. У результаті того, що він вимушений звернутися з позовом до суду, він вивчав законодавство, яким повинен керуватися Відповідач, для складання цього позову йому необхідно було отримати консультацію у юриста, витрати значну кількість коштів на сплату отриманих юридичних послуг. Ці гроші були взяті ним із сімейного бюджету та витрачені не на свою родину, а на судове поновлення його прав. Вказані витрати також завдали йому психологічної травми. Просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду, що була завдана йому у результаті трудового каліцтва на виробництві, яку він оцінює в 35 000 грн. Витрати на правову допомогу, що складають 649,60 грн.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, наполягав на його задоволенні.

Представник позивача, який діє на підставі договору та довіреності, ОСОБА_5, в судовому засіданні, надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, наполягав на його задоволенні.

Представник відповідача ОСОБА_6, яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні заперечувала проти задоволення заявлених вимог ОСОБА_1, посилаючись на письмові заперечення згідно до яких зазначено, що за нещасним випадком, який стався 26.11.1986 р. о 06 год. 30 хв. з позивачем відповідачем було проведено розслідування, що підтверджується актом №149 від 27.11.1986 р. про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом. Згідно обставин по справі позивач звернувся до суду у жовтні 2015 p., а момент настання права у позивача на стягнення моральної шкоди у звязку з нещасним випадком на виробництві є 26.11.1986 р. Саме з цієї дати необхідно застосовувати законодавство, діюче на той час. Норми, за якими передбачено відшкодування моральної шкоди, на момент нещасного випадку не передбачали відшкодування моральної шкоди. За таких обставин повинен бути застосований закон, який діяв на момент вчинення дій, якими завдано шкоду. Крім того первинно позивачу було встановлено 24% ступень втрати професіональної працездатності у звязку із виробничою травмою, а ні 35% та 3 група інвалідності, як вказує позивач. На той момент, порядок та умови відшкодування спричинено працівнику каліцтва або іншого пошкодження здоровя, повязаного з виконанням трудових обовязків регулювалися Правилами відшкодування власником підприємства, установи та організації або уповноваженого ним органу шкоди, спричиненого працівнику пошкодженням здоровя, повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 р. №472, відповідно до чого сума моральної шкоди позивачу не може перевищувати 120 грн. Крім того тяжкість виробничої травми від 28.11.1986 р. пошкодження здоровя ОСОБА_1 відноситься до числа легких травм. Після отримання травми позивач продовжував трудову діяльність на посаді слюсаря-ремонтника металургійної обладнання 4 розряду мартенівського цеху, потім був переведено в загін відомчої охорони комбінату, позивач продовжував працювати до виходу на пенсію тобто нещасний випадок 1986 р. не привів к порушенню його трудової діяльності. Більш того ОСОБА_1 останній раз проходив лікування в 2009 р., що може свідчити про те, що стан його здоровя поліпшився. За таких підстав факт моральних страждань позивачем не підтверджено відповідними доказами. Позивач згідно діючого законодавства отримує пенсію по інвалідності, Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професіональних захворювань України позивачу виплачуються страхові виплати, відшкодовується витрати на медичне та санаторно-курортне лікування, таким чином позивач отримує всі необхідні компенсації та засоби для відновлення здоровя. Що стосується стягнення витрат на правову допомогу, вважає що квитанція надана позивачем про витрати на правову допомогу не є первинним бухгалтерським документом тому не підлягає відшкодуванню. Просить у задоволені позовних ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, витрат на правову допомогу відмовити в повному обсязі.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Верховний Суд України в п. 5 постанови Пленуму № 4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснив, що оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Стаття 173 КЗпП України в редакції, що діяла на час встановлення позивачу за висновком МСЕК стійкої втрати працездатності, покладала на власника або уповноважений ним орган обовязок з відшкодування працівнику шкоди, заподіяної йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням трудових обовязків.

Згідно зі ст. 450 ЦК УРСР організації і громадяни, діяльність яких пов'язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов'язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином, закон містить вказівку на перерозподіл обовязку доказування та зобовязує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом з тим шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

За матеріалами справи було встановлено, що відповідно до трудової книжки позивача вбачається, що він був прийнятий 12.02.1985 року на роботу в мартенівський цех слюсарем по ремонту металургійного обладнання по 5 р. на підстав наказу №116 від 11.02.85 р. до 21.11.1994 р. працював на посадах слюсаря - ремонтника металургійного обладнання 4 р. мартенівського цеху, слюсаря - ремонтника металургійного обладнання 5 р. мартенівського цеху, 21.11.1994 року переведено в загін відомчої воєнізованої охорони комбінату стрілком, працював на різних посадах відомчої воєнізованої охорони комбінату, а 30.04.2009 року був звільнений за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію по інвалідності (а. с. 6-11).

За актом про нещасний випадок на виробництві № 149 від 27.02.1886 року вбачається, що 26.02.1986 року о 06-30 год. з ОСОБА_1 в мартенівському цеху, робоча площадка МП№5, стропова мульдового візку для підйому комбінату «Азовсталь» стався нещасний випадок при наступних обставинах: в зміні в.о. старшого майстра зміни ОСОБА_3 на блок печей, під керуванням майстра виробництва ОСОБА_4 о 6 год. 20 хв. при вивозки теплових составів пирожних мульдових візків у звязку із несправністю перехресного шляху (5-ої перехресної) стався схід з колій одного з візків. До ремонту шляху та підйому що зійшов з колій візка була викликана бригада чергових слюсарів ( старший - ОСОБА_1). Підйом візка відбувався залівочним краном №3, клерувальним машиністом ОСОБА_2. При підйомі візка ОСОБА_1 намагався поправити трос, за допомогою якого відбувався підйом, ногою, в результаті чого ступня ноги виявилась зажатою тросом до візка та травмована. Розслідуванням встановлено, що не один із слюсарів, що приймали участь в підйомі мульдового візка не навчено другої професії стропальника. В.о. ст. майстра ОСОБА_3 та майстер ОСОБА_4 самоусунулися від керування роботами по підйому теліжки краном. Причина нещасного випадку: допуск до робіт по підйому вантажу краном робочих, не навчених по спеціальності стропальника. Порушення ст. 308 «ПУ та БЕ вантажозахватних кранів», незабезпечення безпечної організації роботи, недотримання працівниками вимог правил та інструкцій з техніки безпеки ІТР зміни пічного прольоту. Порушення 10.13.3 «Положення про систему управління охорони праці» (а. с. 86-98).

Відповідно до виписних епікризів Міської лікарні №2 ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні з 12.07. по 02.08.00 г. з діагнозом: «посттравматичний деф. артроз І плюснево-фалангового суглобу правої стопи, регидність І пальца правої стопи» в анамнезі виробнича травма; 12.02. по 14.02.03 з діагнозом: «загострення п/травматичного деформуючого артроза І плюснево-фалангового суглобу правої стопи» анамнез: травма 26.02.86 р. на виробництві; з 17.02. по 11.04.03 з діагнозом: «п/травматичний деформуючий артроза І плюснево-фалангового суглобу правої стопи, контрактура» анамнез: травма на виробництві; з 20.04 по 8.05.03 з діагнозом: «вялогрануліруюча рана І плюснево-фалангового суглобу правої стопи», стан після артропластики. Нагніваюча гематома, артрит І плюснево-фалангового суглобу правої стопи, анамнез: о 1989 році травма-перелом плюснових кісток правої стопи; з 4.09. по 6.10.2003 з діагнозом : загострення хронічного пояснично-крестного радикуліту з вираженим больовим синдромом; з 19.02 по 19.03.09; з діагнозом: « остеохондроз поясничного відділу. Грижа диску. Дискогенний п/кр радікуліт» (а.с.21-26).

Згідно висновку ЛКК №3 від 12.01.2010 р. ОСОБА_1 потребує санаторне курортного лікування, внаслідок травми на комбінаті «Азовсталь» 26.11.86 р., діагноз посттравматичний артроз 1-5 плюснево-фалангових суглобів правої стопи ІІІ ступеню ( а.с. 27)

Згідно до висновку про тяжкість виробничої травми від 28.11.86 р. травма ОСОБА_1 що перебував в травматологічному відділенні лікарні швидкої медичної допомоги з діагнозом відкритий перелом ІІІ- V плюснових кісток відноситься до числа легких травм ( а.с. 131).

Згідно виписки з акту ВТЕК ОСОБА_1 від 18.01.1996 р. на підставі акту №73 від 18.01.1996 р. ступень втрати професіональної працездатності встановлено 24% ( а.с. 94-95).

Згідно постанови від 27.09.2001 р. відділення виконавчої дирекції в м. Маріуполі про продовження раніше призначеної страхової виплати ОСОБА_1 продовжено виплата щомісячної грошової допомоги з 01.10.2001 р . в тому числі на підставі висновку МСЕК від 31.10.2000 р. серія 2-18 АВ №107118 при стійкій втраті професійної працездатності 35 % з повторним оглядом 31.10.2002 р. ( а.с. 93).

На підставі виписки МСЕК за актом № 1271 від 28.07.2004 року (серія 2-18АВ № 124479) при проведенні повторного медичного огляду позивачу ОСОБА_1 було встановлено 35% ступеня втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності з 30.07.2004 року у звязку із трудовим каліцтвом від 26.11.1986 р. безстроково (а. с. 88).

Згідно довідки МСЕК від 16.11.2009 р. підтверджено втрата працездатності 35%, 3 гр. безстроково з 2004 р. ( а.с. 20).

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серія АВ №0709176 від 21.09.2016 р. на підставі акту огляду МСЕК№1067 повторно підтверджена 3 гр. інвалідності ОСОБА_1 з 16.09.2016 р. у звязку із трудовим каліцтвом (патологія опорно-рухового апарату) безстроково ( а.с.177).

30.01.2015 р. відділенням виконавчої дирекції Фонду було призначене позивачу виплату перерахованої щомісячної страхової виплати з 01.03.2014 р. в розмірі 1993,85 грн. щомісяця з 01.03.2014 р. безстроково (а.с.89).

Згідно довідки УПФУ в Приморському районі м. Маріуполя ОСОБА_1 отримує пенсію по інвалідності внаслідок трудового каліцтва або профзахворювання інвалід 3 групи за списком №1 у лютому 2013 - 894,00 грн., в т.ч. осн. р-р пенсії 150,17 грн., березень 2013 - 894,00 грн. (а.с.90).

За даними медичних документів у звязку з отриманою на виробництві 26.11.1986 р. травмою позивач втратив 24% професійної працездатності, що підтверджується випискою з акт ВТЕК від 18.01.1996р.

Таким чином, судом встановлено, що позивач одержав виробничу травму і частково втратив працездатність внаслідок діяльності, повязаної з виробництвом. При цьому будь-які докази, які б свідчили про те, що нещасний випадок стався внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, у справі відсутні.

Констатуючи наявність факту заподіяння моральної шкоди, суд керується критеріями загальнолюдських цінностей і виходить з розуміння того, що втрата працездатності сама по собі, поза всяким сумнівом, пов'язана з душевними стражданнями. По суті при ушкодженні здоровя моральні страждання презюмуються і за законом підлягають компенсації, в тому числі й грішми.

Порядок і умови відшкодування шкоди заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним із виконанням трудових обовязків регулювалися Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою КМУ від 23.06.1993 р. № 472 (далі Правил) відповідно до пункту 38 яких право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

У справі, яка розглядається, позивачеві було встановлено втрату професійної працездатності висновком МСЕК від 18 січня 1996 року.

Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР, чинному на момент виникнення у позивача права на відшкодування шкоди, моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати.

На той час пункту 11 Правил було передбачено, що моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Відповідно до частини першої статті 95 Кодексу законів про працю України мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці ( обсяг робіт).

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Отже, визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, треба враховувати встановлені законодавством обмеження максимального розміру відшкодування моральної шкоди, які були передбачені Правилами на день установлення потерпілому стійкої втрати професійної працездатності, при цьому необхідно виходити з розміру мінімальної заробітної плати на час розгляду справи та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

З п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» вбачається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Верховний Суд України в п. 16 вищенаведеної постанови Пленуму розяснив, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням відомостей, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність чи ділову репутацію фізичної або юридичної особи, згідно з ч. 3 ст. 7 ЦК застосовується строк позовної давності в один рік. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, - тримісячний строк (ст. 233 КЗпП). До інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК - не застосовуються.

Таким чином, тримісячний строк позовної давності застосовується при вирішенні індивідуальних трудових спорів, тоді як правовідносини між сторонами даного спору випливають із зобовязань, що виникають внаслідок заподіяння шкоди, на які правила позовної давності не розповсюджуються.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що позивач зазнав страждань, що негативно впливають на його життя, оскільки до теперішнього часу ОСОБА_1 позбавлений можливості повного відновлення свого здоров'я, яке він мав до отримання ушкодження, є інвалідом 3 групи, має стійку втрату профпридатності. Усі ці фактори достатньою мірою, на думку суду, викликають негативні відчуття у позивача, потребують додаткових зусиль щодо відновлення здоровя, що свідчить про порушення його нормальних життєвих зв'язків, тому ОСОБА_1 доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя.

Також при визначенні розміру моральної шкоди суд враховує відсоток стійкої втрати ним професійної працездатності та безстроковість такої втрати для ОСОБА_1, тривалість його лікування від отриманої ним виробничої травми та проходженням відновлення у посттравматичний період.

Крім того, суд враховує, що при первинному встановленні о 1996 р. 24 % стійкої втрати працездатності та при повторному обстеженні МСЕК станом на 16.11.2009 року, у позивача вже малась виробнича травма з 26.11.1986 р., та за довідкою МСЕК від 16.11.2009 року йому було підтверджено 35 % втрати працездатності б/с з 2004 р. та 3 групу інвалідності.

Крім того, на час розгляду справи, стан здоровя позивача не поліпшився та йому за виробничою травмою з 21.09.2016 р. повторно підтверджено 3 гр. інвалідності безстроково.

На підставі наведеного, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд за встановлених обставин справи вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування завданої йому в результаті трудового каліцтва моральної шкоди підлягають частковому задоволенню та стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 25000 грн., оскільки суд вважає, що саме у наведеному розмірі відшкодування моральної шкоди відповідатиме глибині душевних страждань ОСОБА_1 внаслідок отриманого ним 26.11.1986 року трудового каліцтва.

Щодо відшкодування судових витрат суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, до складу яких зокрема відносяться витрати на правову допомогу.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011р., розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Позивачем надано квитанцію про сплату наданих юридичних послуг від 05.10.2015р. №Б-10/15пз та акт прийняття-передачі виконаних робіт від 05.10.2015 р., відповідно до яких сплатив 649,60 грн. за надання правової допомоги по цивільній справі, а саме складання позовної заяви, тривалість 1 год. 20 хв. (а.с.30,31).

Частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Отже з відповідача на користь позивача на відшкодування витрат на правову допомогу підлягає стягненню 461,22 грн. (сума задоволених позовних вимог 25000 грн., що складає 71 % від заявлених позовних вимог, отже 71% від 649,60 грн. = 461,22 грн.)

Відповідно до Закону України «Про судовий збір», судовий збір у даній справі за позовом про відшкодування моральної шкоди становить 487,20 грн.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також смертю фізичної особи.

Частиною 2 статті 88 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 3 статті 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. При цьому жодною правовою нормою не встановлена межа до якої можливе зменшення частки судового збору, що підлягає стягненню з відповідача в дохід держави та не передбачено, що у таких випадках ця частка не може бути меншою мінімальної ставки судового збору за відповідною вимогою, а отже, за змістом закону, частка судового збору, від сплати якої звільнено позивача приймається на рахунок держави і не може бути покладена на відповідача, який, по суті, одержав часткову перемогу в цивільно-правовій суперечці, у звязку з чим набув право на пропорційне зменшення розміру судового збору, що підлягає сплаті за ухвалення відповідного рішення.

Отже з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 345,91 грн. (71 % від 487,20 грн. = 345,91 грн.).

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 213-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з ПрАТ «МК «Азовсталь» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 25000 грн.

Стягнути з ПрАТ «МК «Азовсталь» на користь держави судовий збір в розмірі 345,91 грн.

Стягнути з ПрАТ «МК «Азовсталь» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 461,22 грн.

Рішення вступає в законну сили через 10 днів після проголошення, якщо на протязі зазначеного часу не буде подана скарга до Апеляційного суду Донецької області про його скасування.

Суддя: Сараєв І. А.