АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 645/3111/16-ц Головуючий суддя І інстанції Бондарєва І. В.
Провадження № 22-ц/790/2923/17 Суддя доповідач Піддубний Р.М.
Категорія: Спори про право власності та інші речові права про приватну власність
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року м. Харків

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого: судді Піддубного Р.М.

суддів: Котелевець А.В., Кругової С.С.,

за участю секретаря: Пашнєвої Ю.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна особистою власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна подружжя,-

встановила:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання майна особистою власністю. В уточнених позовних вимогах просила визнати за нею право особистої приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Посилалась на те, що з вересня 2007 року по лютий 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 Під час шлюбу - 14 травня 2010 року нею за власні кошти, отримані від продажу належного їй, її батькам та брату на праві приватної власності нерухомого майна, було придбано спірний будинок. ОСОБА_1, участі у придбанні спірного будинку не брав.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому посилаючись на те, що спірний будинок було придбано в період шлюбу за спільні сумісні кошти подружжя, а також кошти, отримані ним у позику від рідного брата ОСОБА_3, в порядку поділу спільного сумісного майна просив визнати за ним право власності на ? частину вказаного будинку.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 березня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено - визнано за нею право особистої приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1, житловою площею 0,0577 га, кадастровий номер НОМЕР_1, будівлі і споруди: житловий будинок - літ.А-1, сарай - літ.Б, льох - літ.В, вбиральня - літ.Г, огорожа № 1-4, колодязь № 5, замощення 1; у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити, а його позов задовольнити. В обґрунтування скарги зокрема зазначив, що судом першої інстанції не надано належної оцінки його доводам стосовно того, що спірне майно було придбано за отримані ним в позику від брата ОСОБА_3 кошти в розмірі 22 000 доларів США, і що ця позика була повернути після продажу належних йому 34/100 частин житлового будинку АДРЕСА_2

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з п.2,п.3 ч.1 ст.57 СК України визначено перелік майна, що є особистою власністю дружини, чоловіка, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування, або набуте за кошти, які належали їй, йому, особисто.

Верховний Суд України у правовій позицій (справа 6-2333цс-15), яка є обов'язковою для застосування судами України зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Визнаючи майно об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти, або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Судовим розглядом встановлено, що в період з вересня 2007 року по лютий 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу сторони мають сина, 2007 року народження.

14 травня 2010 року позивач ОСОБА_2 разом з батьками та братом продали належну їм на праві спільної часткової власності квартиру АДРЕСА_3. Продаж квартири вчинено за 340 560 гривень, що на день підписання договору відповідало еквіваленту 43 000 доларів США. Зазначені обставини підтверджується посвідченим приватним нотаріусом ОСОБА_4 договором купівлі-продажу та відповідачем не заперечуються.

Позивач ОСОБА_2 стверджує, що спірний будинок було нею набуто у власність саме за кошти, виручені нею та її родичами від продажу зазначеної вище квартири.

Встановлено також, що того ж дня - 14 травня 2010 року та тим самим нотаріусом ОСОБА_4 було посвідчено договір купівлі-продажу, на підставі якого ОСОБА_2 набула права власності на житловий будинок з надвірними будівлями № АДРЕСА_1. Будинок було придбано покупцем за 332 640 гривень, що на день підписання договору відповідало еквіваленту 42 000 доларів США.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 60 ЦПК).

Таким чином, тягар доказування обґрунтованості своїх вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленогост.10 ЦПК України. Частина 3 ст.27 цього Кодексу проголошує, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно, хоча і придбано в період шлюбу сторін, є особистою власністю ОСОБА_2, оскільки остання довела факт придбання спірного будинку за особисті кошти. При цьому суд взяв до уваги письмові докази у справі (укладені в один день зазначені вище договори купівлі-продажу), покази свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, та ОСОБА_7 на підтвердження позиції позивача.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, суд виходив з його недоведеності, оскільки останній не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту придбання спірного будинку за спільні сумісні кошти подружжя. Твердження позивача про те, що спірний будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ґрунтується виключно на припущеннях, що суперечить положенням ч.4 ст.60 ЦПК України.

Судова колегія з такими висновками погоджується, оскільки вони ґрунтуються на законі, відповідають фактичним обставинам у справі та доводами апеляційної скарги не спростовується.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції визнав належними доказами покази свідків позивача та критично віднісся до показів свідків сторони відповідача, на правильність висновків суду не впливає. Так, свідчення ОСОБА_5 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повністю узгоджуються між собою, письмовими доказами у справі та дають підстави вважати, що джерелом набуття позивачем у власність спірного майна є кошти, отримані від продажу квартири позивачем та її близькими родичами.

Покази свідків ОСОБА_3, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 щодо неофіційних доходів відповідача об'єктивно не підтверджують розмір доходів ОСОБА_1, які б могли бути джерелом набуття спірного майна у власність подружжя. Не надано відповідачем і належних доказів на підтвердження того, що спірне майно придбано за кошти, що були позичені у брата ОСОБА_1. Факт продажу відповідачем у 2011 році 34/100 частин житлового будинку, що належали йому на праві власності, також не може бути належним доказом набуття спірного будинку за спільні сумісні кошти подружжя у 2010 році.

Не можна визнати обґрунтованими і доводи апеляційної скарги стосовно того, що суд першої інстанції не взяв до уваги нотаріально посвідчену згоду ОСОБА_1 на придбання спірної нерухомості за спільні сумісні кошти подружжя, висловлену ним у відповідній заяві. З оскаржуваного рішення вбачається, що суд надав правову оцінку такій заяві ОСОБА_1. При цьому суд обґрунтовано вважав, що така згода не може бути достатнім доказом придбання спірного будинку за спільні кошти подружжя, адже вона висловлена в заяві ОСОБА_1, яка є одностороннім правочином і про зміст якої позивачу відомо не було. У тексті ж договору купівлі-продажу спірного будинку не зазначено, що нерухомість придбано за спільні сумісні кошти подружжя, а йдеться лише про згоду ОСОБА_1 на придбання його дружиною спірного будинку.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів у справі та непогодження з їх оцінкою.

Колегія суддів вважає, що суд розглядаючи справу оцінив докази по справі у відповідності до вимог ст. 212 ЦПК України, і встановивши обставини по справі у відповідності до норм права, яким регулюються виниклі між сторонами правовідносини, ухвалив законне рішення.

Оскільки судом першої інстанції не було порушено норм процесуального права, рішення суду відповідає вимогам матеріального права та встановленим обставинам справи, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду - залишенню без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02 березня 2017 року залишити без змін..

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді