Справа № 462/5368/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 червня 2017 року Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді: Бориславського Ю.Л.,

за участю секретаря: Янощук Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 акціонерного товариства «КРЕДІ ОСОБА_4» про визнання договору поруки припиненим, суд

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суд із позовом до ОСОБА_2 та ПАТ «Креді ОСОБА_4» про визнання таким, що припинив свою дію договір поруки від 23.11.2006 року, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_2 та АТ «Індустріально-експортний банк, правонаступником якого є ПАТ «Креді ОСОБА_4». В обґрунтування позову посилається на те, що 23.11.2006року між ОСОБА_2 і АТ «Індустріально-експортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Креді ОСОБА_4» було укладено кредитний договір № 1264/06-ф. Цього ж дня, позивач та ОСОБА_2 уклали із АТ «Індустріально-експортний банк» договір поруки, згідно якого ОСОБА_1 зобовязався відповідати перед кредитором за виконання боржником ОСОБА_2 зобовязань в повному обсязі (повернення кредиту, сплата відсотків, комісій за користування кредитом, пені, штрафів, неустойок) за вказаним кредитним договором. Проте, 25.08.2011 року між АТ «Індустріально-експортний банк» та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору № 1264/06-ф, про укладення такого договору ОСОБА_1 не було повідомлено, при цьому зазначив, що укладення такого договору призвело до збільшення обсягу його відповідальності. З огляду на зазначене, просить визнати договір поруки від 23.11.2006 року таким, що припинив свою дію.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5, який діє на підставі довіреності від 20.09.2016 року /а.с.45/, позовні вимоги підтримав з підстав наведених в позові, просить позов задовольнити.

Представник відповідача ПАТ «Креді ОСОБА_4» - ОСОБА_6, який діє на підставі довіреності від 15.07.2016 року /а.с.44/ проти позову заперечив, зазначив, що підставою припинення поруки позивач вказує те, що 25.08.2011 року між банком та боржником ОСОБА_2 було укладено договір про внесення змін і доповнень до кредитного договору, яким було змінено процентну ставку, однак даним договором з положень кредитного договору було вилучено обовязок сплати щомісячної комісії у розмірі 0,15%, яка у річному розрізі становить 1,8% річних. Вказав, що разом із процентною ставкою у розмірі 11,2%річних (у редакції кредитного договору) загальні витрати боржника і відповідно відповідальність поручителя, становили 13% річних, що вказує на повну надуманість доводів позивача, наведених у його позовній заяві. Від так, просить в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_2, який був належним чином повідомлений про час, день та місце розгляду справи /а.с.38, 49, 54, 61/, в судове засідання не зявився, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому, суд, беручи до уваги позицію представників сторін у справі, які не заперечували про розгляд справи за відсутності відповідача ОСОБА_2, ухвалив проводити розгляд справи за його відсутності, оскільки матеріалів справи достатньо для розгляду її по суті.

Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23.11.2006 року між ОСОБА_2 і АТ «Індустріально-експортний банк», правонаступником якого є ПАТ «Креді ОСОБА_4» було укладено кредитний договір №1264/06-ф /а.с.7-11/. За умовами договору банк видав кредит позичальнику у сумі 45000.00 доларів США /пп. 1.1 кредитного договору/ зі сплатою 11,2% на умовах, визначених договором, на строк з 23.11.2006 року до 22.11.2026 року. При цьому позичальник щомісячно сплачує комісійну винагороду за управління кредитом в розмірі 0,15% від фактичного залишку заборгованості за кредитом /а.с.5-11/.

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором банком із позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 23.11.2006 року було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором №1264/06-ф /а.с.12-13/.

Відповідно до п.2.1. сторони договору визначають, що у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобовязань по кредитному договору поручитель несе солідарну відповідальність перед банком нарівні з позичальником за кредитним договором. Сторони договору встановлюють, що поручитель після виконання взятих на себе зобовязань по цьому договору, набуває всіх прав банку в частині виконання ним зобовязань.

25.08.2011 року між АТ «Індустріально-експортний банк» та ОСОБА_2 укладено договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору № 1264/06-ф, яким було змінено процентну ставку, а саме: за період з 25.08.2011 року до 24.08.2012 року включно за ставкою 10% річних, а за період з 25.08.2012 року, за ставкою 11,69% річних. При цьому, даним договором з положень кредитного договору було вилучено обовязок сплати щомісячної комісії у розмірі 0,15%, яка у річному розрізі становить 1,8% річних /а.с.14-21/.

За змістом ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Як встановлено судом, та не заперечується представником відповідача ОСОБА_6, вказаний договір про внесення змін та доповнень №1 до кредитного договору № 1264/06-ф було укладено без погодження із позивачем ОСОБА_1

Разом з тим, представник покликається на те, що хоча процентна ставка була змінена однак відповідальність поручителя зменшилась, оскільки з умов кредитного договору виключено обовязок сплати щомісячної комісії.

Суд критично ставиться до таких заперечень представника відповідача, оскільки, як вбачається зі змісту ч.1 ст.559 ЦК України, що до припинення поруки призводять зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які зумовили збільшення обсягу відповідальності поручителя.

Таким чином, аналіз норми частини першої статті 559 ЦК України свідчить про те, що порука припиняється за наявності факту зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Підставою застосування цієї норми достатнім є встановлення таких змін в основному зобов'язанні. Тому обставини щодо подальшого фактичного виконання зобов'язання, в тому числі фактичний строк його виконання, відмова кредитора від вимоги щодо виконання зобов'язання в зміненому обсязі, не свідчать про збереження дії поруки, оскільки відбулися після настання правоприпиняючого факту (збільшення розміру основного зобов'язання).

Верховний Суд України щодо цього питання сформулював правовий висновок у постановах від 21 травня 2012 року (№ 6-18цс11, № 6-69цс11), у яких зазначив, що за положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується, а тому в цьому випадку не обов'язково звертатися до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим, проте такі вимоги підлягають розгляду судом за наявності відповідного спору. Тобто порука має вважатися припиненою незалежно від реального настання чи ненастання збільшеного внаслідок змін кредитних договорів обсягу відповідальності поручителя.

Крім того, обов'язковою умовою припинення поруки за нормою частини першої статті 559 ЦК України має бути відсутність згоди поручителя на внесення змін до забезпеченого порукою зобов'язання, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. За своєю правовою природою надання поручителем згоди на внесення до основного зобов'язання таких змін є одностороннім правочином, який за змістом і формою має відповідати вимогам ЦК України та відображати волевиявлення особи (у даному випадку - поручителя).

Так, у постанові Верховного Суду України від 5 червня 2013 року (№ 6-43цс13) зазначено, що згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки.

Зазначена вище позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 21.10.2015 року № 6-1161цс15 та від 20.04.2016 року №6-2662цс15, які в силу положень ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить норму права, про перегляд якої йдеться, та для всіх судів України.

Відповідно до вимог ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов'язків.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (частина третя статті 16 ЦК України).

За змістом статей 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право й кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати.

Ужитий законодавцем у частині першій статті 559 ЦК України термін «порука» використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки.

Звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою, на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України; статті 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України) необхідно дійти висновку про те, що кредитор не визнає права поручителя, передбаченого ч.1 ст.559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки, однак таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі п.1 ч.2 ст.16 ЦК України.

Зі змісту ст.10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу - обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Виходячи із наведеного, суд дійшов висновку про те, що порука ОСОБА_1 є припиненою з підстав, передбачених ч.1 ст.559 ЦК України, оскільки банк уклав з позичальником зміни до кредитного договору про які поручитель не був належним чином повідомленим, що зумовили збільшення обсягу відповідальності поручителя, а тому позов ОСОБА_1 є підставним, ґрунтується на законі і такий слід задовольнити, захистивши права позивача.

Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому на користь позивача підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства «КРЕДІ ОСОБА_4» 551 /пятсот пятдесят одну/ гривню 20 копійок судового збору, сплаченого позивачем при подачі позову /а.с.1/.

Керуючись ст.10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст.559 ЦК України, суд

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати припиненим Договір поруки укладений 23 листопада 2006року між Акціонерним товариством «ІНДУСТРІАЛЬНО-ЕКСПОРТНИЙ БАНК», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «КРЕДІ ОСОБА_4», ОСОБА_2 та ОСОБА_1.

Судовий збір в розмірі 551 /пятсот пятдесят одну/ гривню 20 копійок стягнути із ОСОБА_3 акціонерного товариства «КРЕДІ ОСОБА_4» на користь ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: /підпис/

З оригіналом згідно.

Суддя: Ю.Л. Бориславський