Справа №463/257/17
Провадження №2/463/870/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді - Шеремети Г.І.

при секретарі с/з - ОСОБА_1

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Апеляційного суду Львівської області, ОСОБА_3 Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди, суд, -

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення моральної шкоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Сторони у судове засідання не зявились без поважних причин, про причини неявки суд не повідомили, тому фіксування судового процесу 07.06.2017 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Оглянувши матеріали справи та додані до неї письмові документи, а також проаналізувавши позицію Верховного Суду України у вирішенні вказаної категорії справ, висловлену, зокрема, в постанові від 01.03.2017 року в справі №6-3139цс16, суд приходить до висновку, що провадження по справі в частині вимог ОСОБА_2 до Апеляційного суду Львівської області про стягнення моральної шкоди слід закрити виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до Апеляційного суду Львівської області та ОСОБА_3 Україна в особі Державної казначейської служби України, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_3 Україна в особі Державної казначейської служби України на його користь 1 000 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої в результаті незаконних дій колегії суддів Апеляційного суду Львівської області у зв'язку з постановленням незаконної ухвали від 19.04.2016 року, що спричинило приниження його честі, гідності та ділової репутації.

Згідно із частиною першою статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в зазначеній вище редакції судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Таким чином, суддя виступає як посадова особа, уповноважена на виконання функцій держави, а не як приватна особа, до якої можна звернутися з позовом.

Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди.

Проте в даному випадку між позивачем та судом (колегією суддів) зазначені правовідносини не виникли, тому такі справи не можуть бути підсудні судам загальної юрисдикції.

Відповідно до статті 125 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) в Україні діють місцеві, апеляційні, вищі спеціалізовані та Верховний Суд України.

Особи мають право оскаржити судове рішення до судів вищої інстанції в порядку та з підстав, визначених у процесуальному законодавстві.

Отже, чинне законодавство дає можливість особі повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення.

Законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічну позицію висловлено у пункті 57 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів, де зазначено, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002 ) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (наприклад надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

З огляду на це, суд приходить до висновку, що належним відповідачем у таких спорах може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Зважаючи на вищенаведене, суд вважає, що провадження у справі в частині вимог ОСОБА_2 до Апеляційного суду Львівської області про стягнення моральної шкоди слід закрити на підставі п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Апеляційного суду Львівської області, ОСОБА_3 Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди закрити в частині вимог ОСОБА_2 до Апеляційного суду Львівської області про стягнення моральної шкоди.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Личаківський районний суд м. Львова в порядку та строки передбачені ст. ст. 293- 296 ЦПК України.

Суддя: Шеремета Г. І.