У х в а л а

іменем україни

31 травня 2017 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Кафідової О.В., Ткачука О.С., Умнової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Державної адміністрації залізничного транспорту України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою Державної адміністрації залізничного транспорту України (Укрзалізниця) на рішення апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, у якому, з урахуванням уточнень позовних вимог, просив скасувати наказ Державної адміністрації залізничного транспорту України від 09 вересня 2014 року, поновити його на посаді начальника відділу обладнання Головного управління планування та контролю за закупівлями матеріально-технічних ресурсів Державної адміністрації залізничного транспорту України, стягнути з Державної адміністрації залізничного транспорту України 4 000 грн на відшкодування моральної шкоди та 1 080 грн 20 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що з 13 листопада 2006 року згідно з наказом № 1120 він працював провідним інженером відділу обладнання управління матеріально-технічних ресурсів Головного управління матеріально-технічних ресурсів та координації закупівель Державної адміністрації залізничного транспорту України, а з 16 листопада 2011 року переведений на посаду начальника цього відділу.

Наказом від 09 вересня 2014 року № 3405/ос його було звільнено із займаної посади у зв'язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки скорочення чисельності працівників проведено відповідачем без згоди центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері транспорту; при повідомленні про наступне звільнення не було враховане його переважне право на залишення на роботі, йому не запропонували іншої посади, а про відсутність вакантних посад у повідомленні не було вказано, та його не перевели на посаду у новоствореному структурному підрозділі, а звільнення проведено без згоди профспілки, членом якої він був.

Враховуючи наведене, просив задовольнити позов.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді начальника звідділу обладнання управління матеріально-технічних ресурсів Головного управління матеріально-технічних ресурсів та координації закупівель Державної адміністрації залізничного транспорту України з 09 вересня 2014 року.

Стягнуто з Державної адміністрації залізничного транспорту України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час виушеного рогулу за період з 10 вересня 2014 року по 29 листопада 2016 року в сумі 80 375 грн 75 коп.

Стягнуто з Державної адміністрації залізничного транспорту України на користь ОСОБА_4 4 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі Державна адміністрація залізничного транспорту України просить скасувати оскаржуване рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свою вимогу неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Заслухавши суддю-доповідача у справі, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною 2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами 1, 3 ст.49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

У п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце змінив організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15 та від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15 та відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд обґрунтовано виходив з того, що відповідно до витягів з журналу обліку наказів щодо прийняття на роботу та переведення працівників Державної адміністрації залізничного транспорту України за період з 05 квітня 2014 року по 09 вересня 2014 року на різні посади прийнято більше 60 працівників (в тому числі на посаду експедитора, що відповідає кваліфікації позивача). Тобто на час звільнення позивача в Державної адміністрації залізничного транспорту України були наявні вакантні посади, які не були запропоновані ОСОБА_4, що є підставою для поновлення останнього на посаді.

При цьому апеляційним судом правильно зазначено, що у зв'язку із наявністю підстав для поновлення позивача на роботі, є підстави для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, яка була завдана останньому незаконним звільненням з роботи.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Враховуючи наведене та керуючись положеннями ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Державної адміністрації залізничного транспорту України відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О.В. Кафідова

О.С. Ткачук

О.В. Умнова