Справа № 486/1164/17
Провадження № 2/486/693/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2017 року Южноукраїнський міський суд Миколаївської області

в складі: головуючого- судді Франчук О. Д,

при секретарі - Деменко К.Л.

за участю позивача ОСОБА_1, представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Южноукраїнську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна подружжя.

Свої вимоги мотивує тим, що з 08 вересня 2000 року вони з відповідачем перебувають у шлюбі. 18 червня 2007 року, за спільні кошти, вони придбали квартиру АДРЕСА_1. У зв'язку з тим, що шлюбні стосунки з відповідачем фактично припинили, просить визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, яка є спільною сумісною власністю, та стягнути на її користь судові витрати.

В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити.

Відповідач чіткої позиції щодо визнання чи не визнання позову суду не надав. Просив суд ухвалити законне рішення. Підтвердив ту обставину, що дійсно у п. 8 Договору купівлі-продажу спірної квартири прописано право його дружини на частку у спільному майні.

Суд, з'ясувавши позицію позивача, доводи відповідача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб сторони з 08 вересня 2000 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с. 10).

18 червня 2007 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, який діє від себе та в інтересах малолітньої ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уклали з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який 18 червня 2007 року був посвідчений приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Дмитрієвою В.В. (а.с. 19). Зазначений договір було зареєстровано в державному реєстрі правочинів (а.с. 20).

Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_3 (а.с. 21).

Згідно довідки виписки про склад сім'ї та реєстрацію в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_3 - квартиронаймач та ОСОБА_1 - дружина (а.с. 7).

Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Стаття 383 ЦК України передбачає, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

За ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до вимог пунктів 2, 4 ст. 65 СК України, під час укладання договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Пунктом 8 договору купівлі-продажу від 18 червня 2007 року передбачено що ОСОБА_3 повідомляє продавця про те, що квартира яка ним набувається буде належати йому на праві спільної власності подружжя та він має нотаріально засвідчену згоду дружини на її придбання (а.с. 19-зворот).

У відповідності до положень ч.1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Таким чином, приймаючи до уваги наведене, суд вважає, що після укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, вказане майно належить сторонам в рівних частках, тобто по 1/2 частці квартири кожному з співвласників.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором

Відповідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

За змістом ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Пленум Верховного Суду України в Постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначив у п.22), що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Приймаючи до уваги наведене, а також те, що спірна квартира за технічними характеристиками становить з себе річ неподільну, яку неможливо реально розділити між сторонами відповідно до їх часток, те, що сторони не наполягають на розподілі спірної квартири в натурі, суд вважає необхідним визнати за сторонами ідеальні частки в цьому майні без його реального поділу та залишити спірну квартиру у їх спільній частковій власності, в розмірі по 1/2 частині вказаного майна кожному з співвласників.

За таких обставин, враховуючи заявлені позовні вимоги щодо поділу спільного майна подружжя, виходячи з принципу рівності часток у спільному майні подружжя, суд вважає можливим поділити спірну квартиру, визнавши за кожним з подружжя ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину квартири.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_3на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, сплаченого останньою при звернені до суду в сумі 1795, 22 грн.

Керуючись ст. ст. 263, 264 - 265, 268, 273, 280, п. 9 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 15.12.2017 року), суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця с. Костянтинівка Миколаївської області, РНОКППНОМЕР_2, проживаючого: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки м. Кишенів, РНОКПП НОМЕР_1, проживаючої: АДРЕСА_1, витрати по сплаті судового збору в сумі 1795 (одна тисяча сімсот дев'яносто п'ять) гривень 22 коп..

Повне рішення суду буде складено 28 грудня 2017 року.

Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Южноукраїнського

міського суду О.Д. Франчук