Справа № 2-7716/11
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2017 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В., за участю секретаря Рабош А.О., представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_1, до ОСОБА_2, ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А. про визнання договору іпотеки недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_1, звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А. про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовні вимоги мотивує тим, що 17 червня 2010 року ОСОБА_3 було видано довіреність на ім'я її сина ОСОБА_4, якою позивач уповноважила його розпоряджатися належним їй майном. Довіреність надавалась з метою продажу будинку і купівлі квартири у м. Ужгород. 2 квітня 2011 року ОСОБА_3 отримала лист від приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Котлярової Л.В., з якого позивач довідалась про те, що її син, ОСОБА_4, позичив у громадянина ОСОБА_2 грошові кошти, а в заставу передав будинок, якій належить ОСОБА_3 на праві власності і в якому вона проживає, скориставшись довіреністю.

22 червня 2011 року суддею Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області було відкрито провадження у справі за заявою громадянина ОСОБА_2 про звернення стягнення за договором позики ОСОБА_4 на предмет іпотеки. 12 вересня 2011 року по даній справі винесено рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено. 20 грудня 2011 року апеляційним судом Закарпатської області рішення стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки, залишено в силі з тих підстав, що договір іпотеки на даний час діючий. В позовній заяві вказує, що таким чином, відповідачі, з власних інтересів, лишили позивача належного їй на праві власності житла. Вказує, що вищевказаний договір іпотеки суперечить діючому законодавству тому не може вважатися дійсним.

У зв'язку з наведеним позивач просить: визнати іпотечний договір від 10 вересня 2010 року про надання в іпотеку буд. АДРЕСА_1 недійсним; зупинити виконання рішення по справі № 2-4586/11 до вирішення даної позовної заяви по суті.

Відповідач ОСОБА_4 подав на адресу суд заяву від 21 лютого 2012 року, засвідчену приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Матей Р.І. та зареєстровану в реєстрі за № 316, про те, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, заявляє, що довіреністю, виданою на його ім'я його мамою, ОСОБА_3, 17 червня 2010 року, він скористався у власних інтересах для забезпечення Договору позики з ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2 подав до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області заперечення у справі № 2-7716/11 р. за позовом про визнання договору іпотеки недійсним в якому вказує, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12 вересня 2011 року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок та земельні ділянки, що знаходяться в АДРЕСА_1. Рішення Ужгородського міськрайонного суду 12 вересня 2011 року набрало законної сили. Рішенням колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області від 20 грудня 2011 року рішення Ужгородського міськрайонного суду від 12 вересня 2011 року в частині звернення стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок та земельні ділянки, що знаходяться в АДРЕСА_1 залишено в силі. Рішення колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області від 20 грудня 2011 року на даний час не скасовано.

Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А. 14 лютого 2012 року подав на адресу суду пояснення в якому вказує, що договір іпотеки від десятого вересня дві тисячі десятого року був підписаний ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в присутності Селехман О.А. При посвідченні вказаного договору у відповідності до вимог Закону України "Про нотаріат" та Інструкції про вчинення нотаріальних дій приватним нотаріусом було перевірено належність ОСОБА_3 предмету іпотеки та повноваження на підписання договору. Повноваження громадянина ОСОБА_4 були підтвердженні довіреністю за реєстраційним номером 1602. Отже громадянин ОСОБА_4 володів необхідним обсягом цивільної дієздатності на вчинення правочину, а сам правочин відповідає всім вимогам встановленим ст. 203 ЦК України.

На підставі вищенаведеного, враховуючи ст.ст. 203, 238 ЦК України Селехман О.А. вважає, що підстав для визнання договору іпотеки від 10 вересня 2010 року за реєстрованим номером 2744 недійсним немає.

У судове засідання позивач ОСОБА_3 не з'явилась, повідомлялась належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 заперечив проти задоволення позову, пояснив, що обставини викладені в позовній заяві є необґрунтованими і не дають підстав для визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. На адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позову не заперечує.

Приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А. у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Просить розглядати справу без його участі.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали даної цивільної справи, матеріали цивільної справи №2-4586/11, суд приходить до наступного висновку.

17 червня 2010 року позивач ОСОБА_3 видала на ім'я сина ОСОБА_4 довіреність, якою уповноважила його керувати і розпоряджатися всім своїм майном в чому б воно не полягало і де б не знаходилось, укладати всі дозволені законом угоди по управлінню та розпорядженню майном, купувати, продавати, приймати в дар, заставляти і приймати в заставу та інше.

10 вересня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 отримав гроші в сумі 114168 грн. (11360 євро за курсом Національного банку України на день підписання договору), з остаточним розрахунком не пізніше 10 березня 2011 року. Цього ж дня в забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_3, було укладений договір іпотеки, предметом якого є домоволодіння, земельна ділянка, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та земельна ділянка, надана для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2012 року позов ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_1, до ОСОБА_2, ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А. про визнання договору іпотеки недійсним, задоволено.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 21 травня 2014 року, апеляційна скарга ОСОБА_2 відхилена, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 жовтня 2012 року залишено без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ухвалою від 12 листопада 2014 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 жовтня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 травня 2014 року скасував, а справу передав на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно висновків касаційного суду в ухвалі від 12 листопада 2014 року, вирішуючи справу, суди дійшли помилкового висновку про те, що ОСОБА_4, діючи на підставі довіреності, наданої йому від імені ОСОБА_3, діяв в своїх інтересах, оскільки договір іпотеки укладений в інтересах ОСОБА_2, а не в інтересах самого ОСОБА_4 Зокрема, у разі невиконання взятих на себе зобов'язань за договором позики саме ОСОБА_2 буде мати право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач, як на підставу задоволення позовної заяви вказує що ОСОБА_4, діючи на підставі довіреності, наданої йому від імені ОСОБА_3, уклав з ОСОБА_2 іпотечний договір у своїх особистих інтересах та без повідомлення свого довірителя про це, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 238 ЦК України, що є підставою для визнання вказаного договору недійсним. Проте з таким суд не погоджується.

Згідно з ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Судом встановлено, що на підставі довіреності від 17 червня 2010 року позивачка видала на ім'я сина ОСОБА_4 довіреність, якою уповноважила його керувати і розпоряджатися всім своїм майном в чому б воно не полягало і де б не знаходилось, укладати всі дозволені законом угоди по управлінню та розпорядженню майном, купувати, продавати, приймати в дар, заставляти і приймати в заставу та інше.

10 вересня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, за умовами якого ОСОБА_4 отримав гроші в сумі 114 168 грн (11 360 євро за курсом Національного банку України на день підписання договору), з остаточним розрахунком не пізніше 10 березня 2011 року.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 10 вересня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_3, було укладений договір іпотеки, предметом якого є домоволодіння, земельна ділянка, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та земельна ділянка, надана для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться по АДРЕСА_1.

Статтею 238 ЦК України встановлено, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Недійсність правочину визначається статтею 215 ЦК України, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Приписом статті 237 ЦК України встановлено, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочини, які може вчиняти представник визначені статтею 238 ЦК України . Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Згідно статті 239 Цивільного кодексу України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Стаття 244 ЦК України передбачає представництво за довіреністю. Представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може грунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Припинення представництва за довіреністю встановлено статтею 248 ЦК України . Представництво за довіреністю припиняється у разі: закінчення строку довіреності; скасування довіреності особою, яка її видала; відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю; припинення юридичної особи, яка видала довіреність; припинення юридичної особи, якій видана довіреність; смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. У разі смерті особи, яка видала довіреність, представник зберігає своє повноваження за довіреністю для ведення невідкладних справ або таких дій, невиконання яких може призвести до виникнення збитків; смерті особи, якій видана довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. З припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов'язаний негайно повернути довіреність.

Надана Ужгородському міськрайонному суду 24 грудня 2015 року заява відповідача ОСОБА_4, сина позивача ОСОБА_3, про повне визнання позову, не може бути підставою для задоволення позовної заяви, оскільки вказаний договір іпотеки укладений в інтересах іншого відповідача по справі, а саме ОСОБА_2.

Крім того, вирішуючи справу, суд бере до уваги рішення апеляційного суду Закарпатської області від 20 грудня 2011 року, яким рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12 вересня 2011 року в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення за договором позики від 10 вересня 2010 року на предмет іпотеки було залишено без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ст. 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Враховуючи, що під час судового розгляду наведення фактичних даних, а також належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність підстав для визнання договору іпотеки недійсним, зокрема про те що ОСОБА_4 при укладанні договору іпотеки з громадянином ОСОБА_2 діяв у своїх власних інтересах, всупереч інтересам довірителя, позивачкою надано не було, і такі обставини судом не встановлені, суд вважає, що за вищенаведених обставин позов не підлягає до задоволення.

Керуючись статтями 15, 16, 202, 203 215, 237, 238, 239, 244, 248 Цивільного кодексу України, статтями 10, 11, 15, 57-60, 205, 208, 209, 212-215, 218, 294 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_1, до ОСОБА_2, ОСОБА_4 та приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Селехман О.А. про визнання договору іпотеки недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду О.В. Фазикош