22-ц/775/549/2017(м)
Єдиний унікальний номер 266/409/17
Номер провадження 22-ц/775/549/2017(м)
Категорія 53 Головуючий у 1-й інстанції Д'яченко Д.О.
Суддя-доповідач: Ткаченко Т.Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Зайцевої С.А., Кочегарової Л.М.,

секретар - Герасимова Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ» Азовський судноремонтний завод про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, в особі його представника ОСОБА_3, на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 липня 2017 року,

В с т а н о в и л а:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, до Товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ» Азовський судноремонтний завод (далі - ТОВ «СРЗ» або підприємство), в якому просив визнати звільнення за наказом № 10 від 13 січня 2017 року за п. 7 ст. 40 КЗпП України незаконним, поновити негайно на посаді стивідора групи стивідорних робіт служби транспорту департаменту логістики та забезпечення ТОВ «СРЗ» з виплатою місячного заробітку та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 січня 2017 року по день ухвалення рішення.

В обґрунтування позову вказував, що з 10 серпня 2007 року перебував з відповідачем у трудових відносинах. Наказом № 848 від 30.11.2015 року його переведено на посаду стивідора групи стивідорних робіт служби транспорту департаменту логістики та забезпечення ТОВ «СРЗ».

З 11 лютого 2016 року була створена і розпочала законно діяти Первинна профспілкова організація ВПО «Захист справедливості» працівників «СРЗ» (далі - профспілка) в структурі КВПУ ВПС «Захист справедливості», головою якої обрано позивача.

15 грудня 2016 року позивач прибув на своє місце роботи згідно графіку роботи. Під час перерви на харчування, після опівночі, в приміщення, де знаходився заступник голови профспілки - ОСОБА_4 та члени профспілки ОСОБА_5 та ОСОБА_6, зайшли представники охорони підприємства, погрожуючи розправою, вивели працівників, зокрема позивача, до приміщення охорони, звинувативши у пияцтві. На зазначених працівників були складені протоколи про відсторонення від роботи. Будь-яких інших претензій до позивача до кінця зміни не було. Відповідач оплатив позивачу робочу зміну з 15 по 16 грудня 2016 року в повному обсязі.

22 грудня 2016 року до профспілки надійшло подання генерального директора ТОВ «СРЗ» на попередній дозвіл на звільнення члена профспілки ОСОБА_2, яке було розглянуто у встановлений законом строк та надано обґрунтовану відмову у наданні згоди на звільнення позивача, що засвідчено протоколом від 04 січня 2017 року.

13 січня 2017 року ВПС «Захист справедливості» розглянуто подання відповідача та також надано обґрунтовану відмову у наданні згоди на звільнення позивача на підставі п.7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Не зважаючи на відмову профспілок, відповідач 16 січня 2017 року звільнив позивача з роботи по п.7 ч.1 ст. 40 КЗпП України.

Позивач зауважив, що за останній його рік роботи жодних заходів дисциплінарного впливу не застосовувались до нього, його нетверезий стан медичним висновком не підтверджений, проходження медичного огляду йому ніхто не пропонував, а пояснення надавав під тиском працівників служби охорони підприємства.

Відповідно до розрахунку позивача, сума компенсації за період з 17 січня 2017 року по 01 травня 2017 року складає 27471,60 грн.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 липня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «СРЗ» про поновлення на роботі з виплатою місячного заробітку на посаді стивідора групи стивідорних робіт служби транспорту департаменту логістики та забезпечення ТОВ «СРЗ», визнання наказу № 10 від 13 січня 2017 року про звільнення недійсним, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове про задоволення позову.

Зокрема зазначає, що судом першої інстанції не прийнято до уваги ті обставини, що його неправдиво звинуватили у пияцтві, а пояснення ним надано під тиском працівників охорони; факт алкогольного сп'яніння базується виключно на суб'єктивному переконанні свідка, та не міг бути прийнятим до уваги судом, оскільки у відповідача було достатньо адміністративних повноважень для забезпечення проходження медичного огляду позивача; судом не прийняті до уваги пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, які пояснили, що вони не бачили, що позивач вживав спиртні напої на роботі та не могли визначити, чи був позивач у стані алкогольного сп'яніння чи ні; не прийнято до уваги, що згоди первинної профорганізації та вищого органу профспілки на звільнення позивача не було, і серед підстав на звільнення позивача взагалі немає посилань на обґрунтоване подання до вищого виборного органу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника - ОСОБА_9, які підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_2 в повному обсязі, заперечення представника відповідача - Тимовського В.С., який просив, апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню, а рішення суду залишенню без змін з таких підстав.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права і не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 з 2007 року працював на ТОВ «СРЗ», остання посада стивідор групи стивідорних робіт служби транспорту департаменту логістики та забезпечення ТОВ «СРЗ», що підтверджено даними з трудової книжки (а.с. 10-13).

Згідно протоколу про затримання №76 від 15 грудня 2016 року, ОСОБА_2 був виявлений та затриманий на робочому місці начальником зміни та охоронців, з різким запахом алкоголю. До даного протоколу долучені пояснення затриманого, та зазначено, що від проходження медичного огляду останній відмовився (а.с.57).

Згідно пояснень ОСОБА_2 від 16 грудня 2016 року, останній повідомляє, що він дійсно знаходився в стані алкогольного сп'яніння на території ТОВ «СРЗ» в робочий час під час робочої зміни з 19 години 00 хвили 15 грудня 2016 року. Була розпита пляшка горілки (а.с.58)

До протоколу про затримання ОСОБА_2 було долучено акт фіксації про відмову в проходженні медичного огляду (а.с.59), акт про відсторонення від роботи (а.с.60).

Згідно табеля робочого часу, 15-16 грудня 2016 року у ОСОБА_2 була робоча зміна (а.с.121-122).

21 грудня 2016 року ТОВ «СРЗ» звернулось з письмовим поданням до Первинної профспілкової організації працівників ТОВ «СРЗ» в структурі КВПУ ВПС «Захист справедливості» про надання згоди на звільнення ОСОБА_2 з посади за п.7 ст.40 КЗпП України. Вихідний номер документу 80000/2310 (а.с.61-62 ).

21 грудня 2016 року ТОВ СРЗ звернулось з поданням до Всеукраїнської профспілки «Захист справедливості» про надання згоди на звільнення ОСОБА_2 з посади за п.7 ст.40 КЗпП України. Вихідний номер документу 80000/2308 (а.с.63, 65-67).

Згідно протоколу засідання Первинної Профорганізації працівників ТОВ «СРЗ» в структурі КВПУ ВПС «Захист справедливості» від 12 січня 2017 року, на засіданні якої були присутні 25 членів профспілки та виступали: Ількевич, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 - було вирішено відмовити в наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 та інших з посад за п.7 ст.40 КЗпП України. Підписаний даний протокол ОСОБА_2 та ОСОБА_11 Також визначено результати голосування «за» прочерк, «проти»- нуль також нуль «утрималось» (а.с.15-20 ).

В ході судового засіданні та при допиті свідків було виявлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не були присутніми під час проведення засідання профорганізації, більш за того - ОСОБА_6 , на дату проведення засідання профспілки була звільнена з підприємства 11 січня 2017 року, перепустка для входження на територію підприємства їй не оформлювалась (а.с.150-152), а ОСОБА_12 знаходилась у відпустці (а.с.133-134).

Листом від 13 січня 2017 року Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості» відмовила у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 з ТОВ «СРЗ» за п.7 ст.40 КЗпП України (а.с.39-40). В обґрунтування своєї відмови профспілка рекомендувала адміністрації підприємства ознайомитись з постановами Пленуму ВСУ та судовою практикою за 2012 рік.

Листом від 13 січня 2017року за №1 ОСОБА_2. був повідомлений адміністрацією ТОВ «СРЗ» про звільнення за ст..40 п.7 КЗпП України з 16 січня 2017року (а.с.68).

Наказом від 13 січня 2017 року ОСОБА_2 був звільнений з ТОВ «СРЗ» за п.7 ст.40 КЗпП України з 16 січня 2017року (а.с.69).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідь профспілок не є обґрунтованою, не містить доказів, які спростовують висновки відповідача про знаходження ОСОБА_2 під час робочої зміни в нетверезому стані, має ознаки формальної відповіді, а тому відповідач правомірно звільнив позивача за п. 7 ст. 40 КЗпП України.

З таким висновком суду не можна не погодитись.

Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння (п. 7 ч.1 ст.40 КЗпП України).

Факт знаходження ОСОБА_2 на роботі 15 грудня 2016 року в нетверезому стані підтверджується протоколом затримання останнього, в якому відображено, що ОСОБА_2 затриманий з різким запахом алкоголю, який підписаний останнім без будь-яких зауважень (а.с.57), а також власноручно написами поясненнями, в яких ОСОБА_2 пояснив, що він спільно з підлеглими ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на робочому місці вжили пляшку горілки (а.с.58).

Зазначені обставини підтверджуються поясненнями ОСОБА_5, ОСОБА_6 на ім'я генерального директора ТОВ «СРЗ» (а.с.93, 94), а також їх поясненнями в суді в якості свідків.

Заперечуючи проти факту знаходження на робочому місці в нетверезому стані позивач послався на те, що працівники охорони застосували до нього та інших затриманих працівників неправомірні дії і насильство. Однак з цими запереченнями погодитись не можна, оскільки доказів зазначеним обставинам позивач не надав.

Той факт, що під час написання пояснень ОСОБА_2 до нього не застосовувались неправомірні, насильницькі дії підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_5 і ОСОБА_6, а також записом з камери відеоспостереження, безпосередньо дослідженої колегію суддів.

Будь-яких звернень позивача до адміністрації підприємства або до правоохоронних органів з цього приводу не було.

Не можна погодитись і з доводами апеляційної скарги в тій частині, що у відповідача було достатньо адміністративних повноважень для забезпечення проходження медичного огляду, оскільки він визнав факт вживання алкогольних напоїв на робочому місці та відмовився від проходження медичного огляду, про що складено акт фіксації відмови від проходження огляду (а.с.59).

Більш того, позивач, після відсторонення його від роботи, не скористався можливістю самостійно пройти огляд в медичному закладі на предмет відсутності алкоголю в його організмі.

Неспроможні доводи в апеляційній скарзі в тій частині, що роботодавцем не були з'ясовані обставини справи, де, коли і з ким позивач вживав алкогольні напої, і яким чином вони потрапили на підприємство, оскільки з його власноручно написах пояснень та пояснень ОСОБА_5 і ОСОБА_6 вбачається, що він разом з підлеглими ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 на робочому місці вжили пляшку горілки (а.с.58, 93, 94).

Ті обставини, яким чином потрапили спиртні напої на підприємство не мають правого значення для вирішення питання про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності на підставі п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України.

Більш того, допитана в суді в якості свідка ОСОБА_6 підтвердила факт вживання спиртних напоїв разом з ОСОБА_2 та іншими, пояснив, що пляшку горілки вона занесла на територію підприємства.

Як роз'яснено в п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи позови про поновлення на роботі осіб, трудовий договір з якими розірвано за п.7 ст.40 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що з цих підстав можуть бути звільнені з роботи працівники за появу на роботі у нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння в будь-який час робочого дня, незалежно від того, чи були вони відсторонені від роботи, чи продовжували виконувати трудові обов'язки. Нетверезий стан працівника або наркотичне чи токсичне сп'яніння можуть бути підтверджені як медичним висновком, так і іншими видами доказів, яким суд має дати відповідну оцінку.

Не підтверджуються матеріалами справи доводи апеляційної скарги в тій частині, що відповідачем проведено оплату повного робочого дня. Як вбачається з табелів обліку використання робочого часу за грудень 2016 року, ОСОБА_2 15 грудня 2016 року відпрацьовано 5 годин, а 16 грудня 2016 року зазначено знаходження його на лікарняному (а.с. 230-238).

З пояснень представника відповідача в апеляційному суді, вбачається, що робочий час ОСОБА_2 становив з 19 години 15 грудня 2016 року, а відсторонений від роботи останній був вже 16 грудня 2016 року. Оскільки ОСОБА_2 надав лікарняний лист на підтвердження непрацездатності з 16 грудня 2016 року, оплату за цей день проведено на підставі лікарняного, а не за відпрацьований робочий час.

З огляду на наведене вище, погодитися з доводами апеляційної скарги, що факт алкогольного сп'яніння позивача базується виключно на суб'єктивному переконанні працівників відповідача та не підтверджена медичним висновком, колегія суддів не може.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (а.с.93, 94) вони визнали свою провину, покаялись та просили звільнити їх за згодою сторін.

В апеляційному суді представник відповідача пояснив, що враховуючи саме ці обставини, роботодавець не скористався своїм правом на звільнення ОСОБА_5 і ОСОБА_6, які також як і ОСОБА_2 є членами первинної профспілкової організації, за своєю ініціативою, а звільнив їх на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін.

Тому доводи апеляційної скарги щодо звільнення позивача, як представника первинної профспілкової організації, є упереджене ставлення до нього зі сторони роботодавця, є безпідставними.

Згідно ч.3 ст.252 КЗпП України звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Відповідно до частини сьомої статті 43 КЗпП України рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинне бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника).

Згідно з частиною шостою статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.

Отже, розглядаючи трудовий спір, суд повинен з'ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення.

В аспекті положень ч.7 ст. 43 і ч.6 ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, то така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (ст.8 Конституції України, ст.3 ЦК України, ст.ст.1, 213 ЦПК України) та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеними фактами».

Отже рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути достатньо, добре аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушення його законних прав.

З огляду на те, що висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових і професійних якостей, то посилання на відсутність у суду повноважень здійснювати перевірку та давати юридичну оцінку рішенню профспілкового комітету (яке відповідно до вимог ст.ст.57, 212 ЦПК є одним із доказів у справі і не має для суду наперед встановленого значення), не можна визнати правильним.

Саме таких правових висновків щодо правильного застосування зазначених норм матеріального права викладено у постановах Верховного Суду України від 1 липня 2015 року (справа №6-703 цс15, справа № 6- 119 цс15).

Як вбачається з матеріалів справи, у задоволенні подання генерального директора ТОВ «СРЗ» про надання згоди на звільнення ОСОБА_2 за п.7 ч.1 ст.40 КЗпП України відмовлено з причин не встановлення профспілкою порушення ОСОБА_2 трудової дисципліни (протокол засідання профспілкового комітету (розширеного) ППО № б/н від 12 січня 2017 року) ( а.с.15-20).

Зазначений висновок був зроблений, враховуючи пояснення ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та інших, графіків та табелів обліку робочого часу за 15 і 16 рудня 2016 року, протоколів затримання, актів фіксації про відмову від проходження медичного обстеження, відсторонення від роботи, власного трактування практики Верховного Суду України.

Разом з тим, як встановлено судом, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не були присутніми на засіданні профкому (розширеного), про що вони пояснили в суді першої інстанції. ОСОБА_6 11 січня 2017 року була звільнена з підприємства і одноразова перепустка на 12 січня 2017 року їй не видавалася (а.с. 150 - 152).

З зазначеного протоколу засідання профспілкового комітету (розширеного) не вбачається скільки було обрано членів профкому, скільки було присутніми та не зазначено результати голосування.

Як пояснив в апеляційному суді ОСОБА_13 розгляд подання адміністрації про надання згоди на його звільнення відбувався один раз, саме 12 січня 2017 року.

З пояснень представника відповідача в апеляційному суді вбачається, що адміністрації підприємства був направлений протокол засідання профспілкового комітету (розширеного) ППО за № 46 від 04 січня 2017 року щодо розгляду подання адміністрації про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_2 та іншими. Зазначені пояснення підтверджуються наданою апеляційному суду копією цього протоколу, який за змістом співпадає з протоколом профспілкового комітету (розширеного) ППО за № б/н від 12 січня 2017 року (а.с.245).

Крім того, позивачем до матеріалів справи також надана виписка з протоколу зборів щодо розгляду подання адміністрації підприємства № 80000/2310 від 21 грудня 2016 року, які згідно супроводжуваного листа відбулися 04 січня 2017 року.

В апеляційному суді ОСОБА_2 не міг пояснити походження протоколу зборів № 46 від 04 січня 2017 року, зазначив, що 04 січня 2017 року подання адміністрації на його звільнення не розглядалось.

Апеляційним судом був досліджений журнал обліку протоколів зборів ППО ВПО «Захист справедливості працівників «СРЗ», з якого вбачається, що зборів зазначеної профспілкової організації 04 січня 2017 року не відбувалося (а.с. 248-253).

З листа Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» від 13 січня 2017 року, вихідний № 13122017/1 вбачається, що Всеукраїнська професійна спілка «Захист справедливості» відмовила у наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 з ТОВ «СРЗ» за п.7 ст.40 КЗпП України (а.с.39-40). Обґрунтовуючи свою відмову у надані згоди на звільнення позивача профспілка послалась на рішення первинної профспілкової організації, засвідченого протоколом від 4 січня 2017 року, якого як було встановлено судом першої інстанції і апеляційним судом, не існує, та рекомендувала адміністрації підприємства ознайомитись з постановами Пленуму ВСУ та судовою практикою за 2012 рік.

З огляду на наведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості рішень профспілкових органів та що вони не містять посилання на правове обґрунтування незаконності притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з роботи, або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності є порушенням його законних прав.

Зазначення в апеляційній скарзі про те, що в наказі відсутнє посилання на обґрунтоване подання адміністрації до вищого виборного органу є безпідставним, оскільки, як зазначено в оскаржуваному наказі, однією з підстав для звільнення зазначено подання № 80000/2308 від 21 грудня 2016 року (п. 6), яке подано саме до Всеукраїнської професійної спілки «Захист справедливості» (а.с.14, 63).

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем та його представником не надано.

Таким чином, колегія суддів, переглядаючи справу в межах апеляційного оскарження та заявлених позовних вимог, підстав для скасування рішення суду першої інстанції не вбачає, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в особі його представника ОСОБА_3, відхилити.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: С.А.Зайцева

Л.М.Кочегарова