Справа № 159/1701/17 Головуючий у 1 інстанції: Логвинюк І.М.
Провадження № 22-ц/773/1106/17 Категорія: 59 Доповідач: Карпук А. К.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Карпук А.К.

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

секретар Галицька І.П.,

з участю представника позивача ОСОБА_1

третіх осіб - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

відповідача ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_7, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_8, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Відділ архітектури та містобудування виконкому Ковельської міськради Волинської області, про зобов'язання до припинення дій, вчинення дій, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_8 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 червня 2017 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ковельського міськрайонного суду від 29.06.2017 року позов ОСОБА_7 задоволено частково.

Постановлено зобов'язати ОСОБА_8 припинити дії по демонтажу та знесенню частини будинку АДРЕСА_2, а саме: фактично існуючої кв. № 2.

В решті позову до ОСОБА_8 - відмовити.

В позові до ОСОБА_5 - відмовити у повному обсязі.

Стягнути із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7 2 270 (дві тисячі двісті сімдесят) грн. судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Із змісту апеляційної скарги вбачається, що відповідач оскаржив рішення суду у частині задоволення позовних вимог, у іншій частині рішення не оскаржується.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено на підставі відмітки, що міститься у паспортах, копії будинкової книги серії НОМЕР_1 для прописки (реєстрації) громадян, які проживають в буд. АДРЕСА_2; копії технічного паспорта на кв. № 3, виготовленого 03.09.04 р. КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», що позивач ОСОБА_7, треті особи на стороні позивача ОСОБА_3, ОСОБА_2 проживають у АДРЕСА_2, є співвласниками цієї квартири. Особами, які беруть участь у справі, ця обставина не оспорюється.

Згідно з архівним витягом № 3 696/01 - 20 з рішення виконкому Ковельської міськради народних депутатів від 19.12.85 р. № 329, будинок АДРЕСА_2 житловою площею. 39, 6 кв. м, загальною пл. 90,2 кв. м., - визнаний ветхим (а.с. 13).

Відповідно до копії технічного паспорта на кв. № 2, виготовленого 09.10.08 р. КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», що погашений як нечинний 02.02.16 р., власником квартири була ОСОБА_9.(а.с.49-51).

Копією будинкової книги для прописки реєстрації громадян, які проживають в буд. АДРЕСА_2 Волинської області стверджується, що у цій квартирі з 01.03.16 р. ніхто не проживає (а.с.52-55).

З довідки № 0 147 від 02.02.16 р., виданої КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», вбачається, що кв. № 2 загальною площею 25,9 кв. м., житловою площею - 10, 1 кв.м., як частина двохквартирного одноповерхового будинку АДРЕСА_2, належна ОСОБА_9, знесена(а.с.18). Інформація, що зазначена у цій довідці, не відповідає дійсності, оскільки вказана вище квартира існує фактично, що підтверджується поясненнями осіб, які беруть участь у справі, листом Ковельської міської ради від 27.04.2017 року № 22.27/М-247/2 (а.с.22-23). Дії по знесенню саме цієї квартири, яка знаходиться у будинку АДРЕСА_2, вчиняв ОСОБА_8, придбавши у ОСОБА_9 земельну ділянку за цією ж адресою. Тому вказівка у мотивувальній частині рішення суду першої інстанції про те, що квартира № 2 за вказаною адресою, хоча і виключена з реєстру речових прав як об'єкт нерухомості, однак, фізично існує, відповідає фактичним обставинам, що спростовує доводи апеляційної скарги про допущені судом протиріччя у цій частині.

Відповідно до договору купівлі - продажу земельної ділянки від 22.09.16 р., відповідач ОСОБА_5 як представник ОСОБА_9 - власниці предмета купівлі - продажу - продав відповідачеві ОСОБА_10 земельну ділянку площею 0,0260 га, а згідно з договором купівлі-продажу від 03.11.16 р., відповідач ОСОБА_5 як представник ОСОБА_9 - продав відповідачеві ОСОБА_10 земельну ділянку площею 0,0856 га, розташовану по АДРЕСА_2 Волинської області, надану продавцеві для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за рішенням Ковельської міськради № 14/34 від 29.09.16 р. У договорах купівлі - продажу земельних ділянок не зазначено, що на цих земельних ділянках розташоване нерухоме майно, тобто, відбулося відчуження земельних ділянок, вільних від забудови, хоча фактично, на цих земельних ділянках розташована квартира №2, яка є частиною будинку АДРЕСА_2 (а.с.56-59).

Квартира № 3, у якій проживає позивач та треті особи на стороні позивача, суміжна з квартирою №2. Також встановлено, що квартира № 3 у тому вигляді, який існує на день розгляду справи, утворена унаслідок з»єднання раніше існуючих квартири № 1 та квартири № 3. Тобто, квартири № 1 за цією адресою, не існує, що стверджується технічним паспортом на квартиру № 3 від 03.03.2004 року, наявним у цьому паспорті планом квартири та технічною характеристикою, а також технічним паспортом на квартиру № 2, планом, технічною характеристикою квартири від 09.10.2008 року(а.с. 42-43, 49-50). Про наведене підтвердили позивач та треті особи у судовому засіданні.

Із змісту технічних паспортів вбачається, що квартири №2 та №3 знаходяться у будинку АДРЕСА_2, тобто, є частинами цього будинку, а не самостійними об'єктами нерухомості.

Вбачається, що ОСОБА_8 приступив до демонтажу квартири № 2 за зазначеною вище адресою, яка знаходиться на належній йому земельній ділянці, та діяв як власник земельної ділянки, вважаючи, що має право знести ветху будівлю, яка знаходиться на належній йому земельній ділянці на підставі ст. 319 ЦК України. Для цього він найняв працівників, які зірвали дах над квартирою, «коньок» даху, пробили дірку у стіні квартири, демонтували електропроводку.

Разом з тим, діючи як власник земельної ділянки, він зобов'язаний утриматися від дій, які можуть заподіяти шкоду власникам іншого майна - квартири № 3. Цей обов'язок передбачений частиною 5 статт319 ЦК України, згідно з якою власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природньої якості землі.

З пояснень позивача та третіх осіб на стороні позивача вбачається, що після вчинення відповідачем ОСОБА_8 14.03.2017 року активних дій по знесенню, демонтажу кв. № 2, у належній їм квартирі № 3 спостерігаються такі негативні наслідки як осипання штукатурки, струшування квартири, затікання дощової води зі сторони зірваного даху. Усупереч вимог ст. 10, 60 ЦПК України, відповідач ОСОБА_8 таких доводів належними доказами не спростував.

Апелянт помилково указує, що єдиним доказом про можливість заподіяння шкоди власникам квартири № 3 є покази свідка ОСОБА_3 Зокрема, листом № Л - 401 від 21.03.17 р. виконком Ковельської міськради Волинської області повідомив ОСОБА_3 - третю особу у справі, що квартира у вказаному вище будинку є його частиною, тому при проведенні робіт з демонтажу квартири і руйнування конструктивної системи будинку, може бути нанесено шкоду власникам суміжних приміщень, у т. ч - призвести до руйнування будівлі, так як будинок є ветхим та має 100 % зносу. Рекомендовано, що при демонтажі необхідно врахувати законні інтереси співвласника (співвласників) будинку та, зважаючи на його стан, отримати висновки і рекомендації сертифікованих спеціалістів про можливість проведення робіт з демонтажу частини несучих конструкцій будинку; проведення робіт з утеплення міжквартирних стін.

Суд першої інстанції, встановивши вчинення ОСОБА_8 дій по демонтажу квартири №2, які наносять, і можуть нанести ще більшу шкоду у майбутньому власникам суміжної квартири № 3, без узгодження своїх дій з власниками суміжної квартири № 3, без складання проекту або укладення договору по демонтажу з будівельною організацією, дійшов правильно висновку про заборону ОСОБА_11 дій по демонтажу квартири, оскільки останній своїми діями порушив права позивача на безпечне користування своїм майном, гарантовані ч.3 ст. 319 ЦК щодо рівності здійснення права власності, та вимоги ст. 321 ЦК України, згідно з якими усім без винятку суб'єктам права власності, гарантується непорушність права власності.

Такий висновок суду узгоджується також з положеннями ч.2 ст. 386 ЦК України, відповідно до якої власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення певних дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Доводи позивача про можливість порушення його права власності в майбутньому, у разі вчинення відповідачем демонтажу в той спосіб, який він використовував до звернення позивача до суду, є обгрунтованими і підтверджуються наведеним вище листом № Л-401 від 21.03.2017 року, листом № 22.27/М-247/2 від 27.04.2017 року (а.с 17, 22-23 ).

На спростування висновків суду першої інстанції та в обгрунтування правомірності своїх дії відповідач посилається на Технічний висновок, складений Комунальним підприємством «Волиньпроект» на підставі заяви ОСОБА_8, поданої 19.04.2015 року (а.с. 93, 90-114). Однак, на думку колегії суддів, цей висновок не спростовує ні доводів позовної заяви, ні висновків суду у зв'язку з таким.

Викладена у розділі 1 Технічного висновку характеристика квартири № 2, у якій зазначено, що ця квартира являє собою одноповерхову будівлю без підвалу (тобто самостійну будівлю), суперечить змісту технічних паспортів, листів відділу містобудування та архітектури Ковельської міської ради, з яких вбачається, що квартира № 2 та квартира № 3 розташовані у будинку АДРЕСА_2, тобто, є не самостійними будівлями, а частиною цілого будинку.

Цей висновок складено після 19 квітня 2017 року (дата складання у ньому не зазначена), у той час як у позовній заяві позивач указує про вчинення відповідачем дій до цієї дати.

У Технічному висновку указано , що демонтаж квартири № 2 необхідно проводити згідно проекту, або будівельній організації з досвідом виконання даних робіт при дотриманні правил техніки безпеки, наведених у цьому висновку (а.с. 102-103). Як на час початку вчинення дій по демонтажу, так і на даний час, проект демонтажу відповідачем не виготовлений, про що підтвердив представник ОСОБА_6 у даному судовому засіданні.

З листа КП «Волинпроект» від 21.06.2017 року № 43 вбачається, що без розробки проекта по демонтажу, на основі рекомендацій технічного висновку, демонтаж можна виконати підрядній будівельній організації із досвідом, сертифікованій на основі заключного договору між замовником та підрядником (а.с.164). Відповідач не подав доказів про укладення договору на демонтаж квартири № 2 з сертифікованою будівельною організацією.

Доводи представника відповідача про укладення такого договору, у яких він посилається на Договір у капітальному будівництві від 27 квітня 2017 року, укладений між МПП «Інвестбуд» та ОСОБА_8 є безпідставними, оскільки предметом цього договору є виконання робіт по «підсиленню фундаменту, стіни квартири АДРЕСА_2, а не виконання робіт по демонтажу квартири № 2 за цією адресою на підставі Технічного висновку (а.с.87-88) . До того ж у даному судовому засіданні встановлено, що квартири № 1 у цьому будинку не існує з причин, що наведені вище.

В апеляційній скарзі апелянт вказує, що суд задовольнив позовні вимоги з тих підстав, що правовий статус квартири № 2 за зазначеною адрес ою не встановлено і не визначено, чи є вона об"єктом нерухомості. Однак такі доводи апеляційної скарги указують про неправильне тлумачення ОСОБА_8 змісту мотивувальної частини рішення. Із змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що підставою для часткового задоволення позову послугувало вчинення відповідачем дій по демонтажу квартири № 2 у спосіб, що порушує права власників квартири АДРЕСА_2, тобто, у заборонений законом спосіб.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки зводяться до суб'єктивної оцінки відповідачем обставин справи та вчинених ним дій та не впливають на суть ухваленого рішення.

Керуючись статтями 303,304,307, 308,314, 315 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 29 червня 2017 року у даній справі залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий

Судді: