Справа № 314/3002/15-ц Провадження № 2/314/63/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Галянчук Н.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

секретар судового засідання Рясна А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» про захист прав споживачів -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» про захист прав споживачів, в позові посилається на те, у грудні 2007 року він звернувся до ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого, відповідно до п. 1.2. Статуту, є ПАТ «Альфа-Банк», з метою отримання кредиту для придбання автомобіля. Працівниками відповідача йому було запропоновано надати кредитні кошти в іноземній валюті - доларах США. 27 грудня 2007 року він уклав з відповідачем кредитний договір № 490053747, за яким ПАТ «Альфа-Банк» надав кредит у сумі 10974,85 доларів США на строк до 27 грудня 2013 року. Договором про внесення змін і доповнень до кредитного договору від 19 травня 2009 року дату остаточного повернення кредиту змінено на 27 грудня 2017 року, у новій редакції викладено Графік погашення заборгованості.

Перед укладенням кредитного договору йому було надано Розрахунок сукупної вартості кредиту на придбання транспортного засобу та реальної процентної ставки (додаток до кредитного договору), згідно якого абсолютне значення подорожчання кредиту складає 6204,20 грн. Насправді ж сума процентів за користування кредиту за 6 років повинна була становити 5523,76 доларів США, що на день укладення договору становило 27894,99 грн. Тобто, на думку позивача, ПАТ «Альфа-Банк», з метою спонукати його укласти кредитний договір увів його в оману щодо справжньої вартості кредиту, чим порушив вимоги ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» - здійснив відносно нього нечесну підприємницьку діяльність.

Крім того, позивач вказує, що Графік погашення заборгованості у порушення вимог ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не містить зрозумілої та передбаченої законом інформації щодо погашення кредиту та інформації щодо сукупної вартості кредиту, зокрема, з цього Графіку не зрозуміло, які платежі (кредит, проценти, неустойка тощо) та в якій валюті він повинен сплачувати банку. При цьому суми в Графіку погашення заборгованості не є рівними у всіх періодах, тоді як у Розрахунку сукупної вартості кредиту та п. 2.8. кредитного договору зазначено, що повернення кредиту та сплата процентів за його використання здійснюється рівними частинами по 229,00 доларів США.

Також позивач вказує, що за п. 2.8. кредитного договору, платежі з повернення кредиту та сплати процентів за його використання повинні здійснюватися щомісячно рівними частинами відповідно до Графіку платежів та Розрахунку сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки; у разі сплати у валюті кредиту - до 27 числа кожного місяця рівними частинами в сумі 229,00 доларів США (без визначення в гривні); у разі погашення кредиту в національній валюті таке погашення має здійснюватися не пізніше 26 числа кожного місяця у сумі, розрахованій у порядку та на умовах, визначених цим договором, а за п. 9.2.2. кредитного договору, повернення кредиту у валюті, відмінній від валюти кредиту, якою може бути інша іноземна валюта 1 групи Класифікатора чи національна валюта України - в еквіваленті, розрахованому від належної до сплати суми коштів у валюті кредиту, виходячи з безготівкового курсу валюти кредиту, встановленого банком на наступний банківський день від дати зарахування коштів відповідного платежу шляхом безготівкового перерахування еквівалентної суми в іншій валюті на рахунок шляхом внесення через касу банку.

Позивач вказує, що наведені вище договірні положення суперечать законодавству, є невигідними, дискримінаційними та несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зважаючи на це, а також на інші, на думку позивача, порушення вимог цивільного законодавства України, у тому числі не повідомлення позивача про те, що валютні ризики за кредитним договором несе позичальник, ОСОБА_2 просив визнати недійсним кредитний договір та стягнути на його користь з ПАТ «Альфа-Банк» 72387,15 грн., надмірно сплачених ним на виконання умов кредитного договору № 490053747 від 27 грудня 2007 року.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити на тих підставах, що в ньому зазначені.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (т. 2 а.с. 46-47), а також письмові заперечення (т. 2 а.с. 32-37), у яких вказав, що вимоги позивача не ґрунтуються на чинному законодавстві та укладеному 27 грудня 2007 року договорі № 490053747, відсутні правові підстави для визнання цього договору недійсним. Банком виконані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» в частині ознайомлення позичальника з усіма умовами кредитування, зі змісту спірного кредитного договору вбачається, що він містить всі істотні умови, передбачені ст. 1054 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема, в кредитному договорі визначено предмет договору, процентну ставку, мету, для якої кредит може бути витрачений, строк кредиту, форми забезпечення, умови погашення заборгованості та сплати процентів, права та обов'язки сторін, а також їх відповідальність за порушення зобов'язань за договором. Додаток № 1 до кредитного договору містить розрахунок вартості кредиту із зазначенням усіх супутніх витрат позичальника, а також визначає щомісячний платіж позичальника. Перед укладенням договору позичальник був обізнаний про умови кредитування, вартість кредиту, сукупні послуги та тарифи. Підписавши кредитний договір, позивач підтвердив свій намір на отримання банківського кредиту і таке волевиявлення було вільним та спрямованим на настання реальних наслідків. Будь-яких застережень до договору позивач не зазначив, із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення положень договору до відповідача не звертався. На думку представника відповідача, умови договору є справедливими і не існує істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків, оскільки в укладеному сторонами у письмовій формі договору чітко визначені всі умови кредитування, а матеріали справи не містять будь-яких порушень банку з огляду на те, що позивач володів інформацією з приводу умов кредитування, орієнтовної сукупної вартості кредиту, наявних в банку форм кредитування та відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, переваг та недоліків пропонованих систем кредитування, вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням кредитного договору. Щодо посилань позивача на вчинення ним правочину під впливом обману та з використанням нечесної підприємницької практики, представник відповідача зазначив, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження цих обставин. З приводу тверджень, що позичальник не має нести відповідальності за валютні ризики, представник відповідача вказав, що кредит позивачу було надано у валюті на підставі саме його письмової заяви, хоча останній міг би отримати кредит в національній валюті. Таким чином, позичальник цілеспрямовано обрав валюту кредитування та мав можливість передбачити пов'язані з цим валютні ризики. Посилання позивача, як на несправедливість умов договору в тій частині, що валютні ризики покладаються на нього, є безпідставними, оскільки законодавчо не встановлено незмінність курсу іноземної валюти в Україні, цей курс постійно змінюється та не є стабільним, відповідач при укладенні договору в іноземній валюті не міг про це знати та не мав підстав допускати, що в подальшому курс долара США не буде змінюватись. Щодо невідповідності Додатку № 1 до кредитного договору - Графік погашення заборгованості в редакції від 19 травня 2009 року, представник відповідача зазначив, що вказаний графік було складено у відповідь на пропозицію позичальника про зміну умов кредитного договору (щодо дати остаточного повернення кредиту), тобто ініціатива внесення відповідних змін знову належала позичальникові, який підписав Графік погашення заборгованості по кредиту у вказаній редакції, що свідчить про його повну згоду з умовами кредитування. Безпідставними представник відповідача у письмових запереченнях також вважає і вимоги позивача про повернення надмірно сплачених кредитних коштів. Взагалі незрозуміло представнику відповідача, з яких позицій позивач прийшов до висновку, що до стягнення підлягає сума у розмірі 72387,15 грн., оскільки за умовами кредитного договору, які були погоджені сторонами, платежі з повернення кредиту та сплати процентів за його користування здійснюються за курсом валюти, встановленим на дату здійснення платежу, а коливання курсу валют не може бути підставою для звільнення позивача від виконання зобов'язань за кредитним договором. На підставі викладеного, представник відповідача просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає позов ОСОБА_2 безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Як встановлено судом, у грудні 2007 року позивач звернувся до ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого, відповідно до п. 1.2. Статуту, є ПАТ «Альфа-Банк» (т. 1 а.с. 12), з метою отримання кредиту для придбання автомобіля (т. 1 а.с. 34).

27 грудня 2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 490053747, за умовами якого відповідач надав позивачу кредит у сумі 10974,85 доларів США на придбання транспортного засобу зі сплатою 14,5 % річних з кінцевим терміном повернення 27 грудня 2013 року (т. 1 а.с. 4-8, 24-25).

Як встановлено судом, відповідно до умов вищевказаного кредитного договору, банк надав позичальнику кредит у сумі 10974,85 доларів США, а позичальник зобов'язувався повернути наданий кредит і сплатити проценти за його користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком № 1 до нього - Графіком платежів та розрахунком сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки.

Даний факт позивачем не оспорюється та на підтвердження виконання кредитного договору позивачем надано копії квитанцій про часткове погашення заборгованості за кредитним договором (т. 1 а.с. 48-134). З наданих суду копій квитанції вбачається, що останній платіж за кредитним договором був здійснений у квітні 2015 року.

Грошові кошти у сумі 55423,00 грн. після здійснення валютно-обмінної операції були перераховані на рахунок продавця автомобіля - ЗАТ «Запорізький Автомобілебудівельний Завод» (т. 1 а.с. 44).

19 травня 2009 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 укладений договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 490053747 від 27 грудня 2007 року (т. 1 а.с. 9-11), за яким внесено зміни у п. 2.3. договору, а саме дату остаточного повернення кредиту змінено на 27 грудня 2017 року, крім того, у новій редакції викладено Додаток № 1 до кредитного договору, а саме Графік погашення заборгованості.

Так, відповідно до п. 2.3. частини № 1 кредитного договору (з урахуванням змін, внесених договором внесення змін і доповнень № 1 від 19 травня 2009 року), сторони погодили строк його дії - до 27 грудня 2017 року.

Пунктом 2.2. частини № 1 договору встановлено відсоткову ставку за користування кредитом у розмірі 14,5 % річних.

Кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу з метою придбання транспортного засобу, зазначеного у п. 2.4. частини № 1 кредитного договору.

Пунктом 2.11. частини № 1 кредитного договору було визначено, що входить до сукупної вартості кредиту.

Пунктом 2.8. частини № 1 та розділом 9 частини № 2 кредитного договору визначено порядок нарахування процентів, комісій та погашення заборгованості за кредитним договором.

Розділами 5-8 частини № 2 кредитного договору встановлені права та обов'язки сторін.

Пунктом 7 частини № 1 кредитного договору передбачено, що підпис позичальника на цьому договорі є письмовим підтвердженням отриманням ним свого примірнику договору в дату його укладення та ознайомлення його у письмовій формі з інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України. Підпис позичальника на цьому договорі є також письмовим підтвердженням того, що позичальник в письмовій формі ознайомлений з умовами кредитування, які йому роз'яснені та зрозумілі.

А у п. 2.1. розділу 2 частини № 2 кредитного договору позичальник засвідчив, що перед укладення договору він у повній мірі ознайомлений з умовами надання кредиту, в тому числі сукупною вартістю кредиту з урахуванням реальної процентної ставки, значення абсолютного подорожчання кредиту, видів, предметів та вартості супутніх послуг, особливостями кредиту, його перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості зе кредитом та процентами за користування ним, а також іншою інформацією згідно з вимогами чинного в Україні законодавства.

Таким чином, зважаючи на те, що позичальнику було надано повну інформацію про умови отримання кредиту, комісії за видачу кредиту, розмір відсоткової ставки, процедуру виконання договору, орієнтовну сукупну вартість кредиту, проінформовано про коливання курсу долара, посилання позивача на порушення вимог чинного законодавства є необґрунтованим та безпідставним.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом, спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, а саме - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. А відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочинну прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов.

В даному спірному випадку, посилання позивача на порушення банком норм Цивільного кодексу України та вимог діючого законодавства, зокрема, Закону України «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», під час укладення договору є безпідставним, оскільки підписуючи кредитний договір, позивач не заперечував проти його умов та не було підстав, які б змушували ОСОБА_2 підписати договір на невигідних для нього умовах.

Як було встановлено судом вище, позивачем у період 2008-2015 років здійснювалась часткова оплата за вказаним кредитним договором, отже, на протязі цього періоду часу у позивача не виникало жодних сумнівів у правомірності укладеного кредитного договору, а позивач розпорядився кредитними коштами на власний розсуд.

Відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється.

Проте вказані положення були внесені до Закону України «Про захист прав споживачів» Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» та набули чинності лише 16 жовтня 2011 року, а тому, не можуть бути застосовані до оспорюваного кредитного договору.

Суд зауважує, що чинним законодавством не передбачений стабільний або фіксований курс долара США (або інших іноземних валют) до національної валюти - гривні. В даному випадку, саме по собі зростання (або спадання) курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, а ОСОБА_2 свідомо і без жодного примусу погодився з умовами надання кредиту в іноземній валюті, усвідомлюючи можливі наслідки коливання курсу валют. Тобто позичальник, при належній завбачливості, міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Виходячи з аналізу ст.ст. 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальнику.

При цьому нормами ст.ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також п. 3.8 Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Вказані вимоги норм законодавства виконанні банком, що слідує з п. 2.1. розділу 2 частини № 2 кредитного договору, за яким позичальник, підписуючи цей договір, підтвердив, що умови договору для нього є зрозумілі, до підписання цього договору позичальник ознайомився з усіма умовами, на яких банк здійснює кредитування, та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту, та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі.

Судом встановлено, що під час укладання кредитного договору, позичальника було проінформовано про зобов'язання забезпечувати погашення отриманого кредиту у валюті отриманого кредиту. У договорі не було посилання на офіційний курс доллара США до гривні, тобто позичальник мав можливість придбати валюту на умовах, вигідних для себе, в залежності від коливання курсу доллара США до гривні, про що також було повідомлено позичальника.

Враховуючи факт того, що позичальнику було надано повну інформацію про умови отримання кредиту, комісії за видачу кредиту, розмір відсоткової ставки, процедуру виконання договору, орієнтовну сукупну вартість кредиту, проінформовано про коливання курсу долара, посилання позивача на порушення вимог чинного законодавства є необґрунтованим.

На обґрунтування позовних вимог недійсності правочину позивач посилається на навмисне введення відповідачем позивача в оману щодо справжньої вартості кредиту (ч. 1 ст. 230 ЦК України).

Так, відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначає, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Однак, у порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту обману та наявність умислу в діях відповідача.

За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (п. 11 ч. 3 ст. 18); передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч. 2 ст. 18). Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Проте, як вбачається з ч. 4 ст. 18 вказаного Закону, положення п.п. 8, 11 та 13 частини 3 статті 18 не застосовуються до операцій з цінними паперами, фінансовими послугами та іншими товарами або послугами, ціна яких залежить від зміни котировок або індексів на біржах чи ставок на фінансових ринках, які не контролюються продавцем, а також договорів про купівлю-продаж іноземної валюти, дорожніх чеків або про міжнародні грошові перекази, номіновані в іноземній валюті.

Тому неможливо погодиться з доводами позивача про необхідність визнання кредитного договору недійсним внаслідок наявності у ньому несправедливих умов.

Крім того, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

У даній справі спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, про що свідчить п. 2.1. розділу 2 частини № 2 кредитного договору.

Також детальний розпис сукупної вартості кредиту наведено з підписом ОСОБА_2 у Додатку № 1 до цього договору (т. 1 а.с. 24-25).

Отже, позичальник був у письмовій формі повідомлений про всі умови споживчого кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, що підтверджується текстом договору, та не мав зауважень, претензій щодо наданої інформації.

За змістом ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Як на підстави для визнання спірного договору недійсним, позивач також посилався на ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов спірного договору, оскільки на час підписання банк не повідомив позичальника про всю необхідну інформацію для укладення такого договору, зокрема, щодо справжньої вартості кредиту.

Однак, ненадання банком повної інформації про сукупну вартість кредиту не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною у розумінні ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови спірного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору.

Крім цього, права споживача, у разі надання йому недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію, підлягають захисту у випадках та спосіб, встановлений ч. 7 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору). Цією нормою не передбачалось визнання недійсним договору у зв'язку із наданням недоступної, недостовірної або несвоєчасної інформації про продукцію.

Позивач при укладенні спірного договору мав можливість ознайомитися з його умовами та не погодитись чи відмовитись від укладання договору, проте договір був підписаний та виконувався сторонами.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що при укладенні спірного кредитного договору сторонами погоджені усі його істотні умови та додержано вимоги, необхідні для чинності правочину, а підстав, передбачених ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, для визнання кредитного договору № 490053747 від 27 грудня 2007 року недійсним немає, позивач їх не довів, що є його процесуальним обов'язком. ОСОБА_2 була надана вся інформація про кредитні послуги, а несправедливих умов договору ним не доведено.

Такі висновки відповідають правовій позицій, викладеній у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів.

Крім того, позивач не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не просив змінити або роз'яснити окремі положення оспорюваного кредитного договору й звернувся до суду про визнання кредитного договору недійсним з підстав невідповідності закону тільки в липні 2015 року.

За таких обставин у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «АЛЬФА-БАНК» про захист прав споживачів - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено протягом 10 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги до апеляційного суду Запорізької області через суд першої інстанції. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.М. Галянчук

30.03.2017

30.03.2017