Номер провадження: 22-ц/785/2625/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Сидоренко І. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючого судді - Сидоренко І.П., суддів Станкевича В.А., Цюри Т.В., при секретарі Колмакові В.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015р. по справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Перша одеська державна нотаріальна контора, про звернення стягнення на предмет іпотеки на спадкове майно і визнання права власності та за зустрічним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про визнання товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» таким, що втратило право вимоги до спадкоємців,-

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2015р. товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» звернулося до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 24 грудня 2007р. між ОСОБА_5 та відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк», було укладено кредитний договір № 1501/1207/71-263, за умовами якого ОСОБА_5 отримала кредит у розмірі 100000 доларів США зі сплатою 11,9% річних за весь строк користування кредитом та з кінцевим терміном повернення до 24 грудня 2027р.

24 грудня 2007р. на забезпечення виконання позичальником умов цього договору між сторонами було укладено договір іпотеки № 1501/1207/71-263-Z-1, предметом якого є належна на праві власності іпотекодавцю ОСОБА_5 квартира АДРЕСА_1.

28 листопада 2012р. між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу №15, відповідно до умов якого останньому було відступлено право вимоги за кредитним договором від 24 грудня 2007р. № 1501/1207/71-263.

У листопаді 2014р. ТОВ «ФК «Вектор Плюс» стало відомо про те, що 9 березня 2010р. ОСОБА_5 померла. Станом на 22 листопада 2010р. заборгованість становила 99743,14 доларів США, що було еквівалентно 1.572.973грн.36коп., і складалася з: 97538 доларів США, що еквівалентно 1.538.197грн.77коп., як основний борг за кредитним договором; 1941,43 доларів США, що еквівалентно 30616грн.82коп., як заборгованості з відсотками, та 263,71 доларів США, що еквівалентно 4158грн.77коп., як пеня.

17 листопада 2014р. ТОВ «ФК «Вектор Плюс» звернулося до Першої одеської державної нотаріальної контори із претензією до спадкоємців боржника, яка містила вимогу погашення заборгованості спадкодавця за кредитним договором.

Із листа Першої одеської державної нотаріальної контори від 18 листопада 2014р. за №2522/02-14 позивачу стало відомо, що 6 березня 2012р. свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1 було видано на імя: ОСОБА_2 в розмірі 1/5 частки спадкового майна, ОСОБА_3 в розмірі 2/5 частки спадкового майна, ОСОБА_4 в розмірі 2/5 частки спадкового майна. При цьому ОСОБА_2 було розяснено, що він успадковує майно, обтяжене боргом, та що обтяження майна іпотекою залишається чинним і після отримання свідоцтва про право на спадщину і до повного виконання зобовязань за кредитним договором.

Відповідно до звіту про оцінку майна, складеного субєктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_6, ринкова вартість предмета іпотеки, переданого позивачу за іпотечним договором, станом на 30 січня 2015р. становить 1401254грн., що не перевищує заборгованість відповідачів перед позивачем.

У звязку з тим, що заборгованість за кредитним договором не погашена, позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 24 грудня 2007р. № 1501/1207/71-263-Z-1, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 - 1/5 частки предмета іпотеки, ОСОБА_3 2/5 частки предмета іпотеки, ОСОБА_4 - 2/5 частки предмета іпотеки, за кредитним договором від 24 грудня 2007р. №1501/1207/71-263 шляхом визнання права власності за ним на квартиру АДРЕСА_2.

У березні 2015р. ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із зустрічним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про визнання товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» таким, що втратило право вимоги до спадкоємців, посилаючись на те, що ОСОБА_2 та його сини: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, є спадкоємцями ОСОБА_5, яка померла 9 березня 2010р. Після смерті дружини ОСОБА_2 письмово повідомив ПАТ «Сведбанк» про її смерть та надав до кредитної справи копію свідоцтва про смерть ОСОБА_5 з відповідною заявою щодо переоформлення кредитного договору від 24 грудня 2007р. № 1501/1207/71-263 на нього. Також 6 березня 2012р. Перша одеська державна нотаріальна контора письмово повідомила ПАТ «Сведбанк» про видачу ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 свідоцтв про право власності на спадщину після померлої ОСОБА_5 Тому позивачі вважають, що кредитор предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, з порушенням строків, установлених ст. 1281 ЦК України.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015р. у задоволенні позову ТОВ «ФК «Вектор Плюс» було відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 задоволено.

Визнано ТОВ «ФК «Вектор Плюс» таким, що позбавлено права вимоги до спадкоємців померлої ОСОБА_5, а саме: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, за кредитним договором від 24 грудня 2007р. № 1501/1207/71-263 та договором іпотеки від 24 грудня 2007р. № 1501/1207/71-263-Z-1, укладеними між ОСОБА_5 та ПАТ «Сведбанк» (том 3 а.с.158-166).

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2016р. було скасовано рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким було задоволено позов ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 - 1/5 частки предмета іпотеки, ОСОБА_3- 2/5 частки предмета іпотеки, ОСОБА_4- 2/5 частки предмета іпотеки перед ТОВ «ФК «Вектор Плюс» за кредитним договором від 24 грудня 2007р. № 1501/1207/71-263 станом на 22 листопада 2010р. у розмірі 99743,14 доларів США, що згідно із встановленим Національним банком України офіційним курсом гривні до долара США станом на 24 грудня 2014р. було еквівалентно 1.572.973грн.36коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 24 грудня 2007р. № 1501/1207/71-263-Z-1, шляхом визнання за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права власності на квартиру АДРЕСА_1, вартістю 1.401.254грн. без ПДВ. Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено (том 3 а.с.247-256).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016р. було частково задоволено касаційну скаргу ОСОБА_2, а рішення апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2016р. скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (том 4 а.с.65-68).

В апеляційній скарзі ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015р. скасувати, ухвалити рішення про задоволення позову ТОВ «ФК «Вектор Плюс», та відмову у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з посиланням на не відповідність рішення суду основним вимогам цивільного законодавства (том 3 а.с.171-172,193-196).

Заслухавши суддю-доповідача, яка доповіла зміст рішення суду і доводи апеляційної скарги, представника апелянта, якій підтримав апеляційну скаргу, представника і адвоката в інтересах ОСОБА_2, які просили залишити рішення суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтями 213, 214 ЦПК України визначено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, та сторонами в судовому засіданні не заперечувалось, що 24 грудня 2007р. між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №1501/1207/71-263, за яким ОСОБА_5 отримала кредит у розмірі 100000 доларів США, на строк по 24.12.2027 року включно зі сплатою 11,9 % річних за весь строк користування кредитом (том 3 а.с.26).

16 жовтня 2009р. між сторонами було укладено Договори про внесення змін та доповнень №1, № 2, №3 до кредитного договору №1501/1207/71-263 від 24 грудня 2007р. (том 3 а.с.31-39).

24 грудня 2009р. у забезпечення виконання зобовязань за вищезгаданим кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 було укладено Договір іпотеки №1501/1207/71-263-Z-1, за яким ОСОБА_5 передала в іпотеку банку належне їй на праві власності майно, а саме: квартиру АДРЕСА_3.

09 березня 2010р. позичальник ОСОБА_5 померла, що підтверджується відповідним актовим записом на а.с.125 том 1. Після померлої 09 березня 2010р. ОСОБА_5 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_4.

06 березня 2012р. державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, у відповідності до якого чоловік померлої - ОСОБА_2 є спадкоємцем 1/5 частки спадкового майна; малолітній син ОСОБА_3, 11.01.2000р.н., є спадкоємцем 2/5 часток спадкового майна; малолітній син ОСОБА_4, 25.08.2008р.н., є спадкоємцем 2/5 часток спадкового майна (том 1 а.с.13, 14).

ТОВ «ФК «ОСОБА_8 плюс», звернувшись з вказаним позовом, вказав, що 28 листопада 2012р., тобто після смерті позичальника ОСОБА_5, між ПАТ «Сведбанк», яке виступало як правонаступник ВАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено договір факторингу № 15, за умовами якого ТОВ «ФК «Вектор Плюс» отримало право вимоги за кредитними договорами, у тому числі, до ОСОБА_9 за кредитним договором №1501/1207/71-263 від 24.12.2007р., та договір про відступлення прав за іпотечними договорами, за яким ТОВ «ФК «Вектор Плюс» отримало права за іпотечними договорами, зокрема, за договором іпотеки №1501/1207/71-263-Z-1 від 24.12.2007р. (том 1 а.с.48-53).

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1ст.1048 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання, ст.610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Частиною 2 ст.1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Отже, згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Відповідно до ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава як правовий інститут цивільного законодавства виконує забезпечувальну функцію, тобто спрямована на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна, незалежно від майнового стану боржника, і наявності у нього заборгованості перед іншими кредиторами, отже, застава встановлюється для гарантування майнових інтересів кредитора-заставодержателя.

Згідно до ст. 590 ЦК України, Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

З ч.1 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Порядок передачі майна у заставу та звернення стягнення на це майно визначений ст.ст.5720597 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про заставу», Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Тому іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права та обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

У відповідності до ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов:

- нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація;

- нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення;

- нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину об'єкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Згідно зі ст. 33 Закону України від 5 червня 2003р. № 898-IV «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частинами першою, другою статті 23 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Порядок прийняття спадщини, яка відкрилася після 1 січня 2004р., визначений Главою 87 ЦК України.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав і обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обовязків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Відповідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом першої інстанції обґрунтовано прийнятий до уваги п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008р. №7 «Про судову практику у справах про спадкування», яким звернуто увагу на те, що отримання спадкоємцем, який прияв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обовязком спадкоємця. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконання обовязку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами статті 625 цього Кодексу.

Згідно п. 32 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 30 березня 2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобовязання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобовязання фактично не повязані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

З урахуванням вищевказаного, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що оскільки зі смертю боржника зобовязання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обовязку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємців.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобовязані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм статті 1281 ЦК України щодо строків предявлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Тому встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє субєктивне право, а не є строком позовної давності, як зазначив суд.

Вказана правова позиція викладена у рішенні ВСУ від 08 квітня 2015р. по справі № 6-33 цс15.

У відповідності до п. 1 ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, що і було зроблено чоловіком померлої ОСОБА_5, та підтверджується нотаріально посвідченою заявою, яка була відправлена електронною поштою на адресу Головного офісу ПАТ «Сведбанк».

Спадкоємець ОСОБА_2 у відповідності до чинного законодавства повідомив кредитора Одеське відділення №1 ПАТ «Сведбанк» про смерть боржника ОСОБА_5 у березні 2010р., тобто через нетривалий термін після смерті дружини.

Також, 06 березня 2012р. державний нотаріус Першої Одеської державної нотаріальної контори ОСОБА_7 сповістила ВАТ «Сведбанк» про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом після померлої 09 березня 2010р. ОСОБА_5, що визнав і представник позивача, як в позовній заяві так і в судовому засіданні.

Тобто право вимоги до позивача за кредитним договором та договором іпотеки перейшло ще 28 листопада 2012р., а вимога ТОВ «ФК «Вектор Плюс» до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про звільнення житлового приміщення була лише 23 грудня 2014р., а з вказаним позовом позивач звернувся до суду 14 січня 2015р.

Представник позивача не надав суду першої та суду апеляційної інстанції належні та допустимі докази на спростування тверджень ОСОБА_2 щодо повідомлення ним ПАТ «Сведбанк» у березні 2010р. про смерть позичальника ОСОБА_5

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія, вважає, що суд першої інстанції дійшов до правильного та обґрунтованого висновку, що кредитор предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, з порушенням строків, встановлених статтею 1281 ЦК України, що згідно з частиною четвертою цієї норми позбавляє його права вимоги до спадкоємців.

Крім того, в квартирі, яку позичальник ОСОБА_5 передала в іпотеку, зареєстровані та мають право користування і право власності неповнолітні діти ОСОБА_3, 11.01.2000р.н., та ОСОБА_4, 25.08.2008р.н., але позивач не надав доказів на підтвердження отримання відповідного дозволу органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації ОМР щодо згоди про позбавлення неповнолітніх права на спірну квартиру.

Судова колегія, звертає увагу на те, що при скасуванні рішення апеляційного суду Одеської області від 27 квітня 2016р. судом касаційної інстанції було вказано, що апеляційний суд не звернув уваги на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016р. у справі №6-1851цс15, та не встановив наявність чи відсутність згоди правонаступників іподекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки та дійшов передчасного висновку про задоволення первісного позову та відмову в задоволені зустрічного позову.

Так, відповідно до п.12.3.1 договору іпотеки, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодавцю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому ст.. 37 Закону України «Про іпотеку».

Статтею 37 даного Закону встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності

на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Судова колегія встановила, що не має згоди правонаступників іподекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому ще судом першої інстанції було встановлено, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» скористалось своїм правом задоволення вимог в рахунок погашення заборгованості та 25 червня 2015р. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №22383145, яке здійснено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєструвало своє право власності на спірну квартиру.

Однак, судом апеляційної інстанції було встановлено, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2015р. було задоволено адміністративний позов ОСОБА_2, та скасовано вищевказане рішення від 25 червня 2015р. про державну реєстрацію прав власності ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на спірну квартиру.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія вважає, що підстав для задоволення позову ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Перша Одеська державна нотаріальна контора про звернення стягнення на предмет іпотеки на спадкове майно і визнання права власності не має, а апеляційна скарга не містить доводів для висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з порушенням вимог матеріального або процесуального права.

Разом з тим, судова колегія вважає, що у задоволені зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про визнання ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» таким, що втратило право вимоги до спадкоємців слід відмовити з урахуванням того, що судом першої інстанції відмовлено у задоволенні позову ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки на спадкове майно і визнання права власності саме з підстав статті 1281 ЦК України щодо строків предявлення ним вимог до спадкоємців, яка передбачає, що недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,-

вирішила:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» - задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2015р. скасувати в частині задоволення зустрічного позову, ухвалити нове рішення.

У задоволені зустрічного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про визнання товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» таким, що втратило право вимоги до спадкоємців - відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили рішенням апеляційного суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: І.П.Сидоренко

Судді: Т.В.Цюра

ОСОБА_8