Справа №576/874/17 Головуючий у суді у 1 інстанції - Мазур С. А.
Номер провадження 22-ц/788/1369/17 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 серпня 2017 року м.Суми

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Криворотенка В. І. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк»

на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 30 червня 2017 року

в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и л а:

11 травня 2017 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з вказаним позовом, вимоги якого обґрунтовані тим, що з ОСОБА_3 22 вересня 2011 року укладено кредитний договір, за умовами якого позичальниця отримала кредит у розмірі 2000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку під 30 % річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає терміну дії картки. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобов'язань з вчасного їх повернення відповідачка не виконана, тому станом на 31 березня 2017 року утворився борг на загальну суму 28598,34 грн., який банк просив стягнути на свою користь.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 30 червня 2017 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 2016,43 грн. заборгованості за кредитним договором б/н від 22 вересня 2011 року.

В іншій частині вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» витрати по оплаті судового збору в сумі 112,80 грн.

ПАТ КБ «Приватбанк» з рішенням не погодилося, вважає його незаконним і просить скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що факт періодичного повернення боргу позичальницею, а також порядок зарахування банком коштів від сплати боргу свідчать про згоду ОСОБА_3 на запропоновані банком умови кредитного договору, тобто на тарифи, умови і правила надання банківських послуг, про ознайомлення з якими відповідачка засвідчила своїм підписом у анкеті-заяві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_3, яка заперечила проти доводів апеляційної скарги і вказала на те, що вона фактично більше сплатила коштів на погашення боргу, ніж про це зазначає позивач, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції вірно встановлено, що 22 вересня 2011 року ОСОБА_3 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, за умовами якої позивачці надана платіжна картка кредитка «Універсальна», а також зарплатна карта.

Підписуючи вказану анкету-заяву, ОСОБА_3 погодилася, що заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Також своїм підписом у анкеті-заяві відповідачка засвідчила, що вона була ознайомлена і погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані заявниці для ознайомлення в письмовому вигляді. Одночасно заявницю проінформовано, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку. Заявниця зобов'язалася виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті банку (а.с. 6).

З виписки по картковому рахунку основної картки № НОМЕР_2 ОСОБА_4 за період з 01 січня 1999 року по 31 травня 2017 року вбачається, що 20 листопада 2012 року позичальниці встановлено кредитний ліміт у розмірі 300 грн., який 26 липня 2013 року збільшено до 2000 грн. (а.с. 66-71).

Крім того, у вказаній виписці, а також у розрахунку заборгованості за кредитним договором від 22 вересня 2011 року зазначено, що в період з 27 листопада 2012 року по 07 лютого 2014 року позичальницею використовувались кредитні кошти на загальну суму 3940 грн. (а.с. 4-6, 66-71).

У період з 18 грудня 2012 року по 16 вересня 2014 року відповідачка шляхом сплати готівкою та безготівковими перерахунками коштів, у тому числі шляхом автоматичного списання коштів з рахунку для виплат (картка № НОМЕР_1), частково повертала кредитні кошти, а всього нею здійснено транзакцій на повернення боргу у сумі 3187,96 грн.

В суді першої інстанції відповідачка визнала, що нею було отримано кредитну картку, використано кредитні кошти та частково повернуто борг. Крім того, позичальниця визнала наявність заборгованості у зв'язку із неналежним виконанням взятих на себе зобов'язань, проте зазначила, що не згодна з розміром боргу по процентам і крім анкети-заяви жодних інших умов кредитного договору вона не підписувала.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що за кредитним договором від 22 вересня 2011 року станом на 31 березня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 28598,34 грн., яка складається з 1987,80 грн. заборгованості за кредитом, 21772,52 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 3000 грн. пені та комісії, а також 500 грн. фіксованої частини штрафу та 1338,02 грн. його процентної складової (а.с. 4 -5).

З вказаного розрахунку також вбачається, що поточна заборгованість за кредитом виникла з 26 лютого 2013 року, а процентна ставка стосовно використання кредитних коштів змінювалась, зокрема, у період з листопада 2012 року по серпень 2014 року проценти нараховувались у розмірі 30 % річних, а з вересня 2014 року по березень 2015 року - 34,8 % річних, тоді як з квітня 2015 року - 43,2 % річних.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до висновку, що права позивача порушені неналежним виконанням взятих позичальницею зобов'язань, а тому підлягають захисту.

Проте, ураховуючи, що позичальниця не підписувала Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку, тобто, відносно неї банком не дотримано вимог щодо письмової форми правочину, а відтак, і не було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, а саме: щодо розміру відсотків, пені, комісії та штрафів, тому законні підстави для стягнення всіх складових кредитного боргу відсутні.

Таким чином, урахувавши, що різниця між використаними та повернутими позичальницею кредитними коштами склала 1240 грн., тому суд виходив з передбаченого законом обов'язку відповідачки сплатити банку проценти за користування кредитними коштами у розмірі на рівні облікової ставки Національного банку України, що за спірний період становить 776,43 грн.

Проте, повністю з такими висновками колегія суддів погодитися не може.

Так, дійшовши правильного висновку про відсутність законних підстав для нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісії, пені та штрафів, а також про обов'язок позичальниці сплатити банку проценти за користування кредитними коштами у розмірі на рівні облікової ставки Національного банку України, суд першої інстанції не врахував факту наявності всіх платежів, повернутих для погашення боргу.

Як зазначалося вище, у виписці по особовому рахунку ОСОБА_3 за основною карткою (НОМЕР_2) за період з 20 листопада 2012 року по 31 травня 2017 року відображені операції із зняття кредитних коштів та їх повернення як в автоматичному режимі, тобто договірне списання коштів, так і за волевиявленням позичальниці.

Договірне списання коштів для погашення кредитного боргу здійснювалося на підставі Умов та Правил надання банківських послуг з іншого карткового рахунку позичальниці (НОМЕР_3), який не є кредитним, тобто за рахунок особистих коштів ОСОБА_4

При цьому, відсутність доказів підписання відповідачкою Умов та Правил надання банківських послуг, а відтак, і передбачених договором підстав для здійснення банком автоматичного списання коштів у рахунок погашення кредитної заборгованості, не є підставою для не врахування цих коштів, оскільки вони фактично були сплачені як особисті кошти позичальниці і за рахунок цих коштів відбувалося часткове повернення кредитної заборгованості, тобто її зменшення.

Крім того, 28 травня 2014 року та 12 червня 2014 року у рахунок погашення боргу було здійснено повернення безготівкового переказу коштів на кредитний рахунок, внаслідок чого сума боргу також зменшилася (а.с. 4-6, 66-71).

Отже, загальна сума повернутого відповідачкою боргу складає 3187,96 грн., а не 2700 грн., як помилково вважав місцевий суд.

Таким чином, застосовуючи вимоги ч. 3 ст. 303 ЦПК України щодо меж розгляду справи, апеляційний суд вважає можливим зменшити суму стягнення кредитного боргу з відповідачки, ураховуючи, що заборгованість по тілу кредиту має становити 752,04 грн. (3940 - 3187,96), а заборгованість по процентам за користування цими коштами, виходячи з облікової ставки Національного банку України, яка діяла за період з 27 листопада 2012 року по 31 березня 2017 року, складає 491,68 грн.

Доводи позивача в апеляційній скарзі з приводу того, що відповідачка визнала борг по тілу кредиту та погашала борг черговими платежами висновків суду щодо зменшення стягнення заборгованості не спростовують.

Так, 30 червня 2017 року ОСОБА_3 в суді першої інстанції пояснила, що вона дійсно користувалася кредитними коштами і внаслідок невчасного їх повернення утворився борг, проте, з розміром процентів, які банк нарахував, вона не погоджується. Крім того, позичальниця вказувала про пільговий період, за який банком не нараховувалися проценти, а не про черговість погашення боргу та порядок його зарахування.

Вказане підтверджується звукозаписом судового засідання від 30 червня 2017 року.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються істотних умов кредитного договору, які викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, а також Тарифах банку, які, як вірно встановив місцевий суд та не спростував позивач, не підписані позичальницею, а відтак, і не породжують обов'язків щодо сплати відсотків і комісії у вказаних позивачем розмірах, а також не тягнуть за собою відповідальність у виді сплати пені і штрафів за неналежне виконання обов'язків.

Періодичне повернення боргу відповідачкою не є підставою вважати, що вона погодилася із запропонованими банком умовами сплати кредиту та порядком його зарахування.

Виходячи з положень ст.ст. 526, 610, 611, 1048, 1054 ЦК України, з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути заборгованість по тілу кредиту у сумі 752,04 грн. та 491,68 грн. боргу зі сплати процентів за користування кредитними коштами, а всього 1243,72 грн.

За таких обставин, оскаржене рішення суду на підставі п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підлягає зміні.

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України сплачений позивачем та документально підтверджений судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції, виходячи з пропорційності до задоволених позовних вимог, має становити 69,44 грн. (4,34 % від 1600 грн.), а за розгляд справи в суді апеляційної інстанції - 76,38 грн. (4,34% від 1760 грн.), які підлягають компенсації за рахунок відповідачки.

Керуючись ст.ст. 307 ч. 1 п. 3; 309 ч. 1 п.п. 3, 4; 314 ч. 2; 316 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 30 червня 2017 року змінити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 1243 грн. 72 коп. заборгованості за кредитним договором б/н від 22 вересня 2011 року.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 69 грн. 44 коп. на компенсацію судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої інстанції та 76 грн. 38 коп. за розгляд справи в апеляційному суді.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і з цього часу може бути оскаржено протягом двадцяти днів у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий -

Судді -