РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2017 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Басової Н.В.,

при секретарі Сахончик Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 держнотконтора про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права власності на спадкування за законом разом зі спадкоємцями першої черги,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 17 грудня 2014 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права на спадкування за законом разом зі спадкоємцями першої черги.

Уточнивши позовні вимоги в редакції від 19 квітня 2016 року, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 держнотконтора про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права на спадкування за законом разом зі спадкоємцями першої черги. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що він є сином ОСОБА_4, померлого 30 березня 2015 року. 04 січня 2014 року померла ОСОБА_5 Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1 та грошові кошти. Батько позивача ОСОБА_4 звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини як чоловік померлої ОСОБА_5 Однак йому було відмовлено оскільки необхідно надати документи, що підтверджують факт родинних відносин. Також стало відомо, що до нотконтори звернулась ОСОБА_2 (онука спадкодавця) з заявою про прийняття спадщини за заповітом. Батько позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 почали проживати разом з липня 1998 року однією сімєю. ОСОБА_5 не лише запропонувала ОСОБА_4 переїхати проживати до неї, а і надала йому право на реєстрацію. Встановлення факту проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як подружжя без реєстрації шлюбу є необхідною умовою для подальшого оформлення спадщини. Батько позивача ОСОБА_4 мав право на спадкування після смерті ОСОБА_5 у першу чергу поряд з іншими спадкоємцями, оскільки він понад 16 років проживав зі спадкодавцем однією сімєю. Крім того, з 2000 року ОСОБА_5 не працювала, і забезпеченням сімї займався ОСОБА_4 З 2012 року стан здоровя ОСОБА_5 сильно погіршився, її лікування та обстеження здійснювались за кошти ОСОБА_4 Після смерті ОСОБА_5 всі витрати на її поховання було сплачено ОСОБА_4

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд встановити факт проживання його батька ОСОБА_4 з ОСОБА_5, померлою 04 січня 2014 року однією сімєю без реєстрації шлюбу понад пять років, а саме: з липня 1998 року по 04 січня 2014 року; визнати за позивачем право на спадкування за законом після смерті спадкодавця ОСОБА_5, померлої 04 січня 2014 року.

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_8 просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

10 березня 2015 року до суду надійшла заява Другої ОСОБА_3 державної нотаріальної контори з проханням розглядати справу без участі їх представника відповідно до діючого законодавства.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

При вирішенні спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Сімейного кодексу України, Цивільного кодексу України, практику Верховного ОСОБА_8 України, щодо правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року та СК України застосовує положення КпШС УРСР.

Судом встановлено, що 04 січня 2014 року померла ОСОБА_5 (а.с. 7).

Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 лютого 1997 року, виданого виконкомом міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням від 12 лютого 1997 року № 6/662-97, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР в реєстровій книзі № 265п за реєстровим № 72, та грошові кошти на рахунках в ПАТ «Імексбанк», ПАТ «ОСОБА_9 Дніпро», ПАТ «КБ «Південкомбанк»», ПАТ «АКБ «Новий»» (а.с. 63-67).

За життя ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений 14 березня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 215, в якому все своє майно заповіла ОСОБА_2 (а.с. 58 оберт).

21 січня 2014 року ОСОБА_2 у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини (а.с. 57 оберт).

ОСОБА_4 28 листопада 2014 року звернувся до нотаріальної контори з проханням не видавати свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_5, оскільки він має намір звернутись до суду з метою встановлення факту проживання зі спадкодавцем без реєстрації шлюбу (а.с. 64 оберт.).

ОСОБА_4 був зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 63).

30 березня 2015 року ОСОБА_4 помер (а.с. 105). Спадкоємцем першої черги за законом є його син ОСОБА_1 (а.с. 151-163).

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК суд вправі розглядати справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу за таких умов: має місце спільне проживання чоловіка та жінки однією сім'єю, термін спільного проживання (не менше п'яти років); мета встановлення факту (розподіл спільно набутого майна, спадкування за законом), крім того, важливою складовою є відсутність спору про право.

Із прийняттям Сімейного кодексу України законодавець закріпив рівні права чоловіка та жінки, які проживають у незареєстрованому шлюбі, зокрема на придбане майно в період цього шлюбу, а в ЦК право на спадщину. Слід звернути увагу, що оскільки СК набрав чинності з 1 січня 2004 р. і зворотної сили не має, то положення ст. 74 цього Кодексу застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили.

Дещо інакше законодавець визначився із застосуванням ст. 1264 ЦК, у Перехідних положеннях якого зазначено, що правила кн. 6 цього Кодексу застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але ніким не була прийнята до набрання чинності ЦК.

Водночас слід зазначити, що проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них права першої черги спадкоємців спадкування за законом.

До заяви про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу додаються документи та докази того, що між заявником та іншою особою (померлим) мали місце фактичні шлюбні стосунки (свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, свідчення свідків, листи ділового та особистого характеру тощо). Також це можуть бути: свідоцтво про смерть одного із "подружжя", свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що "подружжя" вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Зазначена правова позиція викладена в листі Верховного ОСОБА_8 України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року.

За правилом ст. 13 КпШС УРСР, який діяв у часі правовідносин ОСОБА_4 та ОСОБА_2, лише укладений у державних органах реєстрації актів громадянського стану шлюб породжував права і обовязки подружжя, а час виникнення прав і обовязків подружжя визначався моментом реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану, таким чином встановлення в судовому порядку факту проживання чоловіка та жінки однією сім»єю без шлюбу і визнання за її учасниками статусу члена сім»ї не легітимізує і не може легітимізувати ( узаконити) правове становище неодруженої сімейної пари як подружньої, оскільки за законом подружжя утворюється не від тривалості чи стійкості взаємин, а після реєстрації шлюбу в державному органі реєстрації актів цивільного стану.

З матеріалів справи вбачається, що сторони не заперечували в судовому засіданні проти знайомства ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

З фото,які надав суду позивач вбачається, що ОСОБА_4 був присутній лише на значних сімейних подіях поруч з ОСОБА_5 та її рідними. Також з долучених до матеріалів справи фотографій на відпочинку ОСОБА_4 поруч з ОСОБА_2 не вбачається що між ними існували близькі стосунки, які притаманні подружжю.

В судовому засіданні представники позивача не могли пояснити суду в якому році , які саме вклади в банку були відкриті ОСОБА_5, на який період , з яким нарахуванням процентів.

Також не змогли пояснити що у ОСОБА_4 з ОСОБА_5 існував баланс доходів і витрат, сумові доходи,не змогли вказати суму витрат за певний період часу, також не вказали планування фінансів, які товари широкого вжитку вони спільно купували, які подарунки ОСОБА_4 дарував ОСОБА_5 Напроти, в своїх пояснення позивач вказав, що в квартирі , де проживала ОСОБА_5 довгий час не проводився ремонт, у квартирі не було навіть бойлера.(а.с. 227).

Аналізуючи показання свідків позивача, та відповідача , їх сукупності, суд приходить до висновку, що свідки не змогли пояснити суду, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5П вели спільне господарство, побут та мали спільний бюджет, а також доказів про наявність відношень, притаманних сім»ї.

Як видно із справи, достовірних доказів в розумінні ст.. 57,58 ЦПК України , які б містили інформацію щодо предмета доказування, а саме відносно того, що останні вели спільне господарство, побут, та мали спільний бюджет, а також доказів про наявність відношень притаманних сім»ї, ознаки якої визначено ст.. 3 СК України , ОСОБА_1 не надав, таких доказів судом не встановлено.

За таких обставин сам по собі факт реєстрації ОСОБА_11 у квартирі , розташованій за адресою АДРЕСА_2 не має правового значення для вирішення справи, оскільки наявність такого факту без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на спірне майно..

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем в порушення вимог ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не доведено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 саме як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_1 , пов»язаних із правом спадкування, суд виходить із наступного.

Як вбачається із довідки, виданої 19 грудня 2014 року виконкомом Березівської сільської ради Маньківського району Черкаської області ОСОБА_12 , вона за власні кошти провела похорони ОСОБА_5 , померлої 04.01.2014 року та поховала її в с. Березівка, Маньківського району , Черкаської області. (.а.с. 175).

Із пояснень всіх без винятку свідків судом встановлено, що ОСОБА_5 без сторонньої допомоги прогулювалась, самостійно відвідувала крамниці, здійснювала покупки в магазинах, готувала собі їжу, деякий час хворіла, але ніколи не перебувала в безпорадному стані.

У той час ОСОБА_4 перебуваючи на пенсії продовжував працювати, і був в постійних довготривалих відрядженнях , чого не заперечували сторони в судовому засіданні.

Із досліджених судом матеріалів справи вбачається, що 14 березня 2013 року ОСОБА_5 перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам»яті, діючи вільно, не страждаючи на захворювання, що перешкоджають усвідомлювати суті правочину особисто у приміщенні приватного нотаріуса склала заповіт на ім » я ОСОБА_2І.(а.с.58).

При цьому , суд зауважує, що в силу покладеного обов»язку, позивач жодними доказами взагалі не спростував встановлених обставин.

Тим самим, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконання щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв»зку у сукупності, розглядаючи даний спір в межа заявлених вимог приходить до висновку , що позивач не довів суду ні фактів тривалого перебування ОСОБА_5 у стані, за яким би потребувала сторонньої допомоги,ні систематичності опікування, матеріального забезпечення та допомоги. Тому вимоги визнаються судом незаконним та такими , що не підлягають задоволенню

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ч. 2 ст. 1258 ЦК України кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 1259 ЦК України передбачено, що черговість одержання спадкоємцями за законом права на спадкування може бути змінена нотаріально посвідченим договором заінтересованих спадкоємців, укладеним після відкриття спадщини. Цей договір не може порушити прав спадкоємця, який не бере у ньому участі, а також спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині.

Згідно ч. 2 ст. 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Як розяснено у п. 5.2 Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-755/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику у справах про спадкування» черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (ч. 1 ст. 1259 ЦК), або на підставі рішення суду (ч. 2 ст. 1259 ЦК). Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред'явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом. Підставами для задоволення такого позову є сукупність наступних юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п'яти вищезазначених обставин.

Тим самим, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконання щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв»зку у сукупності, розглядаючи даний спір в межа заявлених вимог приходить до висновку , що позивач не довів суду ні фактів тривалого перебування ОСОБА_5 у стані, за яким би потребувала сторонньої допомоги,ні систематичності опікування, матеріального забезпечення та допомоги. Тому вимоги визнаються судом незаконним та такими , що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд враховує, що позивач від сплати судового збору не звільнений, його позовні вимоги задоволенню не підлягають, а, отже, за рахунок відповідача не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15-16, 1216-1218, 1258-1259 ЦК України, ст. ст. 10-11, 59-60, 88, 212, 213-215, 218, 256 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 держнотконтора про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права власності на спадкування за законом разом зі спадкоємцями першої черги відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Дніпропетровської області через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя Н.В. Басова