Провадження № 22-ц/779/966/2017
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Горблянський Я.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Горблянського Я.Д.

суддів Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю.

секретаря Петріва Д.Б.

за участю представника апелянта ОСОБА_2 -

ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Івано-Франківського міського суду від 24 квітня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики в сумі 1 033 600 грн.

В обґрунтування позову зазначав, що 11 листопада 2015 року позивач надав за розпискою відповідачу суму 40 000 доларів США (в позові зазначено 40 000 грн.), на 6 місяців за усною домовленістю, проте кошти відповідачем не було повернуто. При цьому, одночасно підтверджено що розписка фактично надана на вимогу позивача у 2015 році, а кошти в сумі 40 000 доларів США були надані відповідачу позивачем ще у 2008 році на виконання робіт - будівництво нерухомого майна.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 24 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з'ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та невідповідність висновків суду обставинам справи. Зокрема, апелянт зазначає, що відмовляючи у позові суд зробив висновок про те, що 15.04.2008 року ОСОБА_2 був уклав договір з ПП Науково-технічна фірма «Білекс» в особі ОСОБА_5 (дружина відповідача) на дольову участь у будівництві нежитлового будинку в АДРЕСА_1, а саме в частині офісного приміщення на ІІ поверсі площею 44.5 м.кв., вартістю 200 250 грн. (а.с.25). Саме на виконання даного договору сторони підтвердили надання в 2008 році позивачем відповідачу 40000 доларів США, на що також була видана розписка відповідачем у 2008 році, та оформлення в подальшому розписки 2015 року, що є предметом даного спору. Апелянт вважає, що такі висновки суду ґрунтуються на припущеннях.

Суд також встановив, що сторони в подальшому у 2008 році домовилися про те, що нерухоме майно за договором від 15.04.2008 року на дольову участь у будівництві нежитлового будинку в АДРЕСА_1, вже не буде передаватися позивачу, то відповідач передав надану ОСОБА_2 суму коштів шляхом внеску у статутний фонд ТзОВ «Клінкер ЛТД» на суму 250 000 грн., з виплатою вибулому з товариства засновника ОСОБА_6, про що складена розписка від 22.07.2008 року. Апелянт вважає такий висновок помилковим, так як суд не взяв до уваги, що продаж частки корпоративних прав мав би відбуватися на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, і статутний капітал ТзОВ «Клінкер ЛТД», розмір якого не змінювався, становить 12000 грн. Таким чином, апелянт вважає, що встановлюючи вищевказані обставини, суд вийшов за межі досліджуваних обставин справи і фактично посприяв повній втраті ОСОБА_2 переданих коштів.

З наведених підстав просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Даним вимогам законодавства оскаржуване рішення відповідає.

Судом встановлено, що 11.11.2015 року відповідач ОСОБА_4 склав розписку на ім'я ОСОБА_2 про те, що «ОСОБА_4 отримав 40000 доларів США на будівництво будинку в АДРЕСА_1» (а.с.20).

Будь-яких даних про зобов'язання повернення ОСОБА_2 коштів ОСОБА_4, чи зазначення, що дані кошти є дійсно позичені на певний строк, чи дата повернення таких коштів - розписка не містить. Також в розписці не обумовлено порядок та яким чином повинні бути повернуті кошти.

Позивач у позові зазначав, що 15.09.2016р. він направляв претензію ОСОБА_4 про повернення коштів в сумі 40000 грн. (а не доларів) в 7-ми денний строк від дня пред'явлення вимоги (а.с.8). Доказів направлення такої вимоги матеріали справи не містять.

З пояснень сторін та наданих до матеріалів справи доказів, судом також встановлено і те, що 15.04.2008 року ОСОБА_2 уклав договір з ПП Науково-технічна фірма «Білекс» в особі ОСОБА_5 (дружина відповідача) на дольову участь у будівництві нежитлового будинку в АДРЕСА_1, а саме в частині офісного приміщення на ІІ поверсі площею 44.5 м. кв., вартістю 200 250грн. (а.с.25). Саме на виконання даного договору сторони підтвердили надання в 2008 році позивачем відповідачу 40000 доларів США, на що також була видана розписка відповідачем у 2008 році, та оформлення в подальшому розписки 2015 року, що є предметом даного спору.

Отже, жодна із сторін не заперечувала отримання відповідачем від позивача у 2008 році 40000 доларів США на виконання умов укладеного договору про дольову участь у будівництві, як і те, що у 2015 році кошти не позичалися позивачем відповідачу.

Сторона відповідача також доводила про те, що сторони в подальшому у 2008 році домовилися про те, що нерухоме майно за договором від 15.04.2008 року на дольову участь у будівництві нежитлового будинку в АДРЕСА_1, вже не буде передаватися позивачу, то відповідач передав надану ОСОБА_2 суму коштів шляхом внеску у статутний фонд ТзОВ «Клінкер ЛТД» на суму 250 000грн., з виплатою вибулому з товариства засновника ОСОБА_6, про що складена розписка від 22.07.2008 року.

Судом першої інстанції з'ясовувалось у позивача ОСОБА_2 щодо його участі та внеску в Статутний фонд ТзОВ «Клінкер ЛТД». Однак він заперечив такий факт входження його в засновки товариства та внесення частки в статутний фонд, оскільки як вбачається з матеріалів справи, за протоколом зборів ТзОВ «Клінкер ЛТД» 22.07.2008р. було виключено із засновників товариства ОСОБА_6 якому належало 15% статутного капіталу, та включено ОСОБА_2 на цю ж частку статутного капіталу, в зв'язку з чим затверджено Статут товариства в новій редакції, яку підписав ОСОБА_2 як засновник, що не заперечив в подальшому в судовому засіданні і сам позивач ОСОБА_2 щодо його підпису на установчих документах. Такі зміни засновників та інформацію про них, було зареєстровано в ЄРДПУО 23.07.2008р.

Однак як убачається з матеріалів справи судом першої інстанції не досліджувалася та не вияснялася правова природа розписки, наданої ОСОБА_6 12.07.2008 року, копія якої знаходиться на а.с.71, про отримання ним у ОСОБА_4. коштів у розмірі 250 тис. грн. за передачу своєї частки статутного капіталу ТзОВ «Клінкер ЛТД» ОСОБА_2, оскільки не була предметом розгляду у даному судовому засідання, так як і не досліджувалась законність і правомірність отримання частки апелянтом у статутному капіталі ТзОВ «Клінкер ЛТД». Тому дана обставина не може бути підтвердженням обґрунтованості вимог позивача чи запереченням даних вимог відповідачем.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що правова природа наданої позивачем розписки від 11.11.2015р. не є договором позики, розписка не містить зобов'язання відповідача повернути кошти, тому відсутні підстави для стягнення коштів за такою розпискою.

З таким висновком погоджується також і колегія суддів, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Такою є правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

Оскільки розписка від 11.11.2015 р. не містить зобов'язання щодо повернення коштів відповідачем позивачу, то підстав для стягнення коштів за такою розпискою немає.

Позивач, всупереч ч.1 ст.60 ЦПК України, не довів своє твердження про існування їхньої з відповідачем усної домовленості щодо зобов'язання останнього на протязі шестимісячного терміну повернути кошти.

Із розписки судом вірно встановлено, що кошти відповідачем отримані у позивача саме для будівництва конкретного об'єкту, про що був укладений договір ще у 2008 року (інших договорів щодо даного будівництва не має), тому суд дійшов вірного висновку, що договір укладений між сторонами 11.11.2015 р. та оформлений розпискою не є договором позики, а має іншу правову природу.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують правильних висновків суду.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його законності і обґрунтованості.

Підстав для його скасування та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 24 квітня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді: Я.Д. Горблянський

В.А. Девляшевський

А.Ю. Малєєв