Справа № 463/999/16 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/1937/17 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 червня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.

при секретарі: Куцику І. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на заочне рішення Личаківського районного суду міста Львова від 14 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Концерну «Техвоєнсервіс», третьої особи: філії концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» про стягнення коштів, -

в с т а н о в и л а:

01.03.2016 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до Концерну "Техвоєнсервіс", в якому з врахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з Концерну "Техвоєнсервіс" на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.01.2015 року по 25.12.2015 року в сумі 28 430, 92 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 31.07.2014 року по 16.01.2015 року працював начальником пожежно-сторожової охорони концерну "Техвоєнсервіс" "Львівський автомобільний ремонтний завод". Наказом від 16.01.2015 року звільнений з роботи за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. В порушення вимог ст.ст.47,116 КЗпП України, в день звільнення з ним не було проведено повного розхрахунку, у зв'язку з чим він звертався до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з філії концерну "Техвоєнсервіс" "Львівський автомобільний ремонтний завод" нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Судовим наказом Личаківського районного суду м. Львова від 06.04.2015 року стягнуто з філії концерну "Техвоєнсервіс" "Львівський автомобільний ремонтний завод" на користь ОСОБА_3 6 412,23 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. 07.05.2015 року відкрито виконавче провадження з виконання судового наказу Личаківського районного суду м. Львова від 06.04.2015року та належні ОСОБА_3 кошти в розмірі 6 412,23 грн. були перераховані на його особистий рахунок 25.12.2015 року, у зв'язку з чим державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Враховуючи, що непроведення розрахунку зі звільненим працівником у строки, передбачені ст.116 КЗпП України, є триваючим правопорушенням, а фактичний розрахунок з ним було проведено лише 25.12.2015 року, вважає, що 3-місячний строк на звернення до суду повинен рахуватися саме з дати виплати йому заборгованої заробітної плати.

Оскаржуваним заочним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_3 до Концерну «Техвоєнсервіс», третьої особи: філії концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено.

Заочне рішення суду оскаржила представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2

Вважає його незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Зазначає, що рішенням Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України встановлено, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівників може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Враховуючи, що факт проведення остаточного розрахунку став відомий позивачу 25.12.2015 року після перерахування коштів на його банківський рахунок, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про початок перебігу строку позовної давності розпочався з 06.04.2015 року, оскільки такий не відповідає положенням ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випад ку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Встановлено, що позивач ОСОБА_3 працював у філії концерну "Техвоєнсервіс" "Львівський автомобільний ремонтний завод" на посаді начальника пожежно-сторожової охорони з 31.07.2014 року по 16.01.2015 року, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями наказів №30-К від 31.07.2014 року про прийняття на роботу та № 2-К від 16.01.2015 року про звільнення з роботи (а.с.8-9).

У день звільнення позивача з роботи, яким є 16.01.2015 року, відповідач не виплатив позивачу, як звільненому працівнику, усі належні йому до виплати кошти, у зв'язку з чим позивач змушений був звертатися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з відповідача на його користь нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Судовим наказом Личаківського районного суду м.Львова від 06.04.2015 року з філії концерну "Техвоєнсервіс" "Львівський автомобільний ремонтний завод" стягнуто на користь ОСОБА_3 6 412,23 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача з підстав пропуску строку звернення до суду, районний суд виходив з того, що ч.1 ст.233 КЗпП України встановлено 3-місячний строк на звернення працівника з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду, який рахується з моменту, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а оскільки ОСОБА_3 дізнався про порушення свого трудового права в день звільнення, тобто 16.01.2015 року, то саме з цього часу у позивача виникло право на звернення до суду. Тому позивач, пред»явивши позов до суду лише 01.03.2016 року, пропустив встановлений ч.1 ст.233 КЗпП України трьохмісячний строк на звернення до суду.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитися не може з наступних мотивів.

Згідно правового висновку, висловленого в рішенні Конституційного суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв»язку з положеннями статей 117,237 -1 цього кодексу, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальним є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Згідно з ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

З огляду на наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум, фактично розрахувався з ним.

Враховуючи, що про проведення остаточного розрахунку позивачу стало відомо 25.12.2015 року, тобто після перерахування виконавчою службою належних йому при звільненні коштів на його банківський рахунок, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що початок перебігу строку позовної давності розпочався з 06.04.2015 року.

Враховуючи, що початком строку позовної давності є дата проведення остаточного розрахунку з позивачем, якою є 25.12.2015 року та дату подачі позову - 01.03.2016 року, колегія суддів приходить до висновку, що позивач не пропустив трьохмісячний строк звернення до суду, а відтак рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку звернення до суду підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні, що розраховано з врахуванням положень Постанови КМУ № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року виходячи із середньоденної заробітної плати позивача 120 грн.47 коп. становить 28 430,92 грн. Вказана сума розрахована за період з 16.01.2015 року по 25.12.2015 року на підставі довідки про доходи ОСОБА_3, виданої відповідачем 31.12.2015 року № 84/44 та підлягає стягненню з відповідача в користь позивача.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Личаківського районного суду міста Львова від 14 грудня 2016 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_3 до Концерну «Техвоєнсервіс», третьої особи: філії концерну «Техвоєнсервіс» «Львівський автомобільний ремонтний завод» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задовольнити.

Стягнути з Концерну «Техвоєнсервіс» в користь ОСОБА_3 28 430,92 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16.01.2015 року по 25.12.2015 року.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Мельничук О. Я.

Савуляк Р. В.