Суддя доповідач: Никифоряк Л.П
Головуючий у 1 інстанції: Брежнев О.А.
У Х В А Л А

Іменем У К Р А Ї Н И

14 червня 2017 року апеляційний суд Донецької області в складі:

Головуючого судді Никифоряка Л.П.

Суддів Новікової Г.В., Гапонова А.В.

при секретарі судового засідання Молдованові Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного вищого навчального закладу «Донецького університету економіки та права», за участі третьої особи Бахмутського обєднання управління пенсійного фонду України в Донецькій області про зобовязання вчинити певні дії, стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок, в якій подано апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

18 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд до приватного вищого навчального закладу «Донецький університет економіки та права» /надалі Університет/ з вимогами про зобовязання подати скориговані дані до системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України /надалі ПФУ/, що відображають особливі умови праці, які дають право на пільги в пенсійному забезпеченні за період з 15 серпня 2002 року по 31 серпня 2016 року.

В заяві поданій до суду 01 грудня 2016 року позивач уточнила позовні вимоги. Просила стягнути з Університету щомісячну надбавку за вислугу років в залежності від педагогічного стажу в розмірі 15538,58 грн., щорічну допомогу на оздоровлення у розмірі посадового окладу з 15 серпня 2002 року по 31 серпня 2016 року у розмірі 19083 грн., грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки у розмірі 4562,10 грн., середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 8515,20 грн.

06 березня 2017 року позивач просила стягнути середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 17429,55 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач просила рішення скасувати та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вказуючи що обовязок доказування покладається на відповідача, який належних доказів в підтвердження своїх заперечень не надав. Також суд безпідставно відмовив позивачу в задоволенні ряду клопотань щодо витребування доказів, залучення для участі у справі третіх осіб, зобовязання до Пенсійного фонду України здійснити в Університеті перевірку дотримання чинного законодавства, витребування для огляду іншої цивільної справи.

Разом з тим, заявник апеляційної скарги стверджувала, що не відповідає обставинам справи висновок суду про відсутність достовірних, належних та достатніх доказів в підтвердження позовних вимог.

Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача та пояснення представників відповідача, за відсутності представника третьої особи повідомленого про час та місце судового розгляду належним чином, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити за таких підстав.

Суд першої інстанції відмовляючи в позові виходив з того, що позивачем не доведено порушення її прав, оскільки контракти що укладалися з нею, є особливою формою трудового договору, в яких умови грошового забезпечення ОСОБА_1, в тому числі щодо оплати праці, визначались за угодою сторін, на підставі чинного законодавства, в тому числі з урахуванням доплат і винагород за її науково-педагогічну діяльність.

Також, згідно висновків суду позивач не підтвердила обставин щодо неподання відповідачем даних до системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України, що відображають особливі умови праці та дають право на пільги в пенсійному забезпеченні.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції вірно визначив матеріальні норми, якими регулюються спірні правовідносини та встановив обставини що мають значення для справи.

У даній справі, судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 наказом від 15 серпня 2002 року було прийнято на роботу до «Донецького університету економіки та права», який є приватним вищим навчальним закладом, на посаду асистента, 01 вересня 2009 року позивач була переведена на посаду викладача, з 03 лютого 2009 року старший викладач та 31 серпня 2016 року ОСОБА_1 звільнена у звязку із закінченням строку контракту.

За змістом статті 57 Закону України «Про освіту» N 1060-XII держава гарантує педагогічним та науково-педагогічним працівникам виплату надбавок за вислугу років щомісяця у відсотках до посадового окладу (ставки заробітної плати) залежно від стажу педагогічної роботи у таких розмірах: понад 3 роки - 10 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, а також виплату допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки.

Відповідно до статті 54 Закону N 1060-XII перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Перелік посад педагогічних та науково-педагогічних працівників, яким гарантовані виплати, передбачені статтею 57 Закону N 1060-XII, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року N 963, яким до посад педагогічних працівників віднесено посаду асистента та викладача.

Дійшовши висновку про те, що займана ОСОБА_1 посада належить до категорії педагогічних працівників, суд врахував, що позивач працювала за контрактом в Університеті на посаді асистента, викладача, старшого викладача і умови її матеріального забезпечення, у тому числі оплата праці, визначалися за угодою сторін, на підставі чинного законодавства з урахуванням доплат, винагород і надбавок за її науково-педагогічну діяльність.

Та, відповідно до встановлених обставин, невиконання умов контракту, в тому числі в частині невиплати доплат, винагород і надбавок за науково-педагогічну діяльність позивачем не підтверджено, оскільки на підтвердження своїх позовних вимог позивач надала тільки звіт Першого Українського Міжнародного Банку в м. Бахмут по транзакціях що здійснювались за період з 14 січня 2003 року по 23 вересня 2016 року на рахунках позивача, а виписки з особових рахунків не є належними та допустимим доказами неналежного виконання укладеного контракту та не отримання позивачем коштів за контрактом.

У відповідності до положень ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог так і заперечень.

Причому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі /ч. 2 ст. 60 ЦПК України/.

У той же час, виписки з особового рахунку, які здійснені Банком без участі роботодавця чи будь-якого іншого підтвердження щодо сум заробітної плати які надходили на банківський рахунок, стосуються виконання контракту та не розкриває суті істотних умов щодо яких сторони дійшли згоди, та фактично є опосередкованим доказом, а не вирішальним для розгляду даної справи, оскільки жодного іншого доказу про невиконання умов контракту сторонами не надано.

Також доводи сторін про те, що у них відсутня можливість надати суду хоча б копії первинних документів бухгалтерської звітності у звязку із їх знаходженням у приміщенні Університету в м. Донецьку, самі по собі не замінюють обовязку сторін підтвердити обставини на які вони посилаються в обґрунтування чи заперечення позову.

Порушенням принципу змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства буде звільнення позивача чи відповідача від обовязку доказування, та не припустимим є ґрунтування судового рішення на припущеннях навіть з урахуванням загальновідомих обставин щодо проведення антитерористичної операції.

Так само рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами на які робиться посилання в позовній заяві та апеляційній скарзі без встановлення відповідних фактів.

В судовому засіданні представник Університету стверджував про виконання умов контракту також в частині виплати надбавок та інших сум про невиплату яких заявляла позивач, які сторони не можуть підтвердити чи спростувати через загальновідомі обставини щодо проведення антитерористичної операції.

Отже покладення всієї відповідальності за обставин що склалися на роботодавця, так само покладення на відповідача обовязку доведення всіх обставин у справі не ґрунтується на законі.

Позивач не надає жодних доказів щодо неналежного виконання роботодавцем умов контракту чи порушення вимог законодавства з приводу невиплати щомісячної надбавки за вислугу років в залежності від педагогічного стажу, щорічної допомоги на оздоровлення у розмірі посадового окладу з 15 серпня 2002 року по 31 серпня 2016 року чи грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки.

Разом з тим, позивач заявляючи вимоги про зобовязання подати скориговані дані до системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України, що відображають особливі умови праці, які дають право на пільги в пенсійному забезпеченні не довела яке її субєктивне право чи інтерес порушені, оскільки остання не зверталася до ПФУ з питанням про призначення пенсійних виплат чи перерахунок таких виплат.

Позивач порушення свого правового інтересу повязувала із обставинами щодо врахування її стажу роботи для призначення пенсійних виплат які можуть існувати в майбутньому.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України.

За змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або законний інтерес способом, який встановлений договором або законом.

Звертаючись до суду з позовом про зобовязання до Університету подати скориговані дані до системи персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України позивач не довела що її законний інтерес було порушено та не врахувала що її законний інтерес може бути захищений іншим способом, шляхом звернення до органів ПФУ з питань призначення пенсійних виплати.

Таким чином, позивач не довела своїх вимог та суд першої інстанції обґрунтовано вважав що відсутні підстави для задоволення позову.

Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено в позовній заяві, та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

У зв'язку з наведеним висновки суду про відмову в позові ґрунтуються на нормах матеріального права, та узгоджуються із фактичними обставинами у справі, що у відповідності до статті 308 ЦПК України має своїм наслідком залишення рішення суду першої інстанції без змін, як такого що відповідає вимогам про законність та обґрунтованість.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: