Єдиний унікальний номер 242/5780/16-ц Номер провадження 22-ц/775/851/2017
Головуючий у 1 інстанції Капітонов В.І.
Доповідач Новосядла В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

8 червня 2017 року м. Бахмут

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Новосядлої В.М.,

суддів: Краснощокової Н.С., Новосьолової Г.Г.,

за участю секретаря Ротар Я.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Краматорського міського протитуберкульозного диспансеру, Департаменту охорони здоровя Донецької обласної державної адміністрації, комунальної лікувально-профілактичної установи «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівка», третя особа: Головне управління Державної казначейської служби України про стягнення невиплаченої заробітної плати, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 30 березня 2017 року було відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Краматорського міського протитуберкульозного диспансеру, Департаменту охорони здоровя Донецької обласної державної адміністрації, комунальної лікувально-профілактичної установи «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівка», третя особа Головне управління Державної казначейської служби України, про стягнення невиплаченої заробітної плати.

Не погодившись із рішенням суду, позивачка принесла апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги з таких підстав:

- судом першої інстанції було неповно зясовані обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи, а саме те, що м. Авдіївка, в якому позивачка працювала на час виникнення заборгованості по заробітній платі, перебуває під контролем української влади з липня 2014 року,

- відмовляючи у задоволенні позову про стягнення заборгованості по заробітній платі з тих підстав, що «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівка», до складу якого входить диспансерне відділення м. Авдіївки, не перереєструвався на території України, суд першої інстанції не врахував, що право на отримання заробітної плати не може залежати від цієї обставини,

- судом першої інстанції не була врахована практика Європейського суду з прав людини, а саме: справа «Катан та інші проти Молдови та Росії», Айдер та інші проти Туреччини, відповідно до яких держави зобовязані забезпечити в суспільстві мир і порядок і витікаючи з неї особисту і майнову безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією,

- принцип «верховенства права» зобовязує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові і практичні умови для втілення їх в життя (справа Броньовський проти Польщі» - рішення від 22 червня 2004 року),

- посилання суду на те, що позивачкою не було надано належних і допустимих доказів про наявність заборгованості є неправильним, оскільки нею були надані докази: копія журналу обліку робочого часу, та звернення до суду всіх працівників диспансерного відділення м. Авдіївка про стягнення заборгованості по заробітній платі з липня по листопад 2014 року.

Під час розгляду справи в апеляційній інстанції позивачка не зявилась, повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи, про що свідчить направлена їй телефонограма, зареєстрована у журналі телефонограм апеляційного суду та оголошення, розміщені на офіційному сайті суду.

Відповідно до частини 2 статті 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає залишенню без змін з таких підстав.

Згідно із записами у дублікаті трудової книжки АХ 357129, виданої 15 серпня 2003 року, позивачка ОСОБА_1 з 12 травня 2009 року була прийнята на посаду лікаря-фтизіатра дитячого диспансерного відділення комунальної лікувально-профілактичної установи «Міський протитуберкульозний диспансер м. Авдіївка».

Рішенням Донецької обласної ради №6/19-480 від 28 лютого 2013 року диспансерне відділення «Міський протитуберкульозний диспансер м. Авдіївка» була реорганізована шляхом приєднання до комунального лікувально-профілактичної установи «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівки» з 01 серпня 2013 року.

Згідно з Розпорядженням Кабінету Міністрів України №1085-р від 07 листопада 2014 року м. Горлівка є населеним пунктом, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

Комунальна лікувально-профілактична установа «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівки» не перемістилась на територію, підконтрольну органам державної влади України.

Наказом департаменту охорони здоровя облдержадміністрації «Про організацію надання протитуберкульозної допомоги населенню» №303 від 31 жовтня 2014 року штатні посади диспансерного відділення у м. Авдіївка включені до складу комунальної лікувально-профілактичної установи «Міський протитуберкульозний диспансер м. Краматорська».

Відповідно до Наказу №271-к від 29 листопада 2014 року позивачка була переведена до комунальної лікувально-профілактичної установи «Міський протитуберкульозний диспансер м. Краматорська» на посаду лікаря фтизіатра дитячого з 29 листопада 2014 року.

Позивачка просить стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі за період з липня по листопад 2014 року з комунальної лікувально-профілактичної установи «Міський протитуберкульозний диспансер м. Краматорська» та Департаменту охорони здоровя Донецької обласної державної адміністрації.

Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 01 лютого 2017 року залучено до участі у справі як співвідповідача, комунальну лікувально- профілактичну установу «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівки», оскільки позивачка ставить питання про стягнення заборгованості по заробітній платі за період перебування її у трудових відносинах із комунальною лікувально- профілактичною установою «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівки».

Під час розгляду справи у суді першої інстанції позивачка вважала належним відповідачем по справі Департамент охорони здоровя Донецької обласної державної адміністрації.

Відповідно до частини 2 статті 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивачка наполягає на стягненні заборгованості по заробітній платі з Департаменту охорони здоровя Донецької обласної державної адміністрації шляхом списання коштів з Державного бюджету України.

Сторона по справі розпоряджається своїми правами на свій розсуд.

Виходячи із наданих сторонами доказів, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про те, що належним відповідачем у справі є комунальна лікувально-профілактична установа «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівки».

Комунальна лікувально-профілактична установа «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівки» є бюджетною установою.

За інформацією Державної казначейської служби України призупинено казначейське обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів на території, яка не контролюється українською владою.

Що стосується доводу апеляційної скарги про те, що м. Авдіївка, в якому позивачка працювала на час виникнення заборгованості по заробітній платі перебуває під контролем української влади, а тому відстав для відмови у позові про стягнення заборгованості по заробітній відсутні, то апеляційний суд виходить із наступного.

Диспансерне відділення «Міський протитуберкульозний диспансер м. Авдіївка» є структурним підрозділом комунальної лікувально-профілактичної установи «Міський протитуберкульозний диспансер м. Горлівки» з 01 серпня 2013 рок, тобто не є юридичною особою.

За частиною 2 статті 30 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Згідно із частиною 1 статті 29 ЦК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Відповідальність щодо своєчасної виплати заробітної плати повинна нести юридична особа, а тому довід апеляційної скарги про те, що знаходження структурного підрозділу на території, яка перебуває під контролем української влади, дає підстави для стягнення заборгованості по заробітній платі з Департаменту охорони здоровя Донецької обласної державної адміністрації є неспроможним.

Відповідно до частини 2 статті 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Згідно з постановою Правління Національного Банку України «Про призупинення здійснення фінансових операцій» від 6 серпня 2014 року №466 призупинено здійснення усіх видів фінансових операцій на території, яка не контролюється українською владою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що копія журналу обліку робочого часу є не належним доказом, оскільки не завірена належним чином, а Довідка з індивідуальних відомостей про застраховану особу, видана УПФУ у Донецькій області, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі.

В апеляційній скарзі позивачка заперечує проти цього висновку суду першої інстанції і вважає, що нею були надані належні і відповідні докази. Крім того, на час розгляду справи у суді першої інстанції у неї був журнал обліку робочого часу, однак суд не дослідив вказаний доказ в оригіналі.

У судове засідання апеляційної інстанції позивачка не зявилась і не надала апеляційному суду оригінали вказаних документів.

При наявності оригіналу журнал обліку робочого часу вказаний доказ може підтвердити лише вихід позивачки на роботу у період з липня по листопад 2014 року.

Але позивачка просить стягнути заборгованість по заробітній платі за цей період, а для вирішення цього питання необхідно довести розмір заробітної плати, яка складається із посадового окладу та доплат, які нараховуються медичним працівникам ( вислуга років, за шкідливі умови праці та інш.).

Із наданої позивачкою Довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу, виданої УПФУ у Донецькій області, вбачається розмір заробітної плати за періоди до липня 2014 року і після листопада 2014 року.

Однак помісячні розміри заробітної плати позивачки у цей період є різними, а саме: у квітні 2014 року 2 931 гривня 39 копійок, у травні 2014 2 984 гривні 98 копійок, у червні 2014 року 5 329 гривень 30 копійок, у липні 2014 року 1 381 гривня 94 копійки.

Враховуючи, що заробітна плата позивачки включає в себе декілька складових, визначити розмір заробітної плати, виходячи із цієї довідки, неможливо.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка зазначила, що її заробітна плата у червні 2014 року складала 3 028 гривень 19 копійок, в той час як в Довідці, виданій УПФУ у Донецькій області вказано, що в червні 2014 року позивачці було нараховано 5 329 гривень 30 копійок.

Тобто, позивачкою не було надано належних і відповідних доказів щодо розміру своєї заробітної плати і її складових.

Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Виходячи із встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції правильно прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову.

Рішення постановлено у відповідності до норм матеріального і процесуального права. Підстав для його скасування не встановлено.

Відповідно до частини 1 статті 308 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо встановлює, що суд першої інстанції постановив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України, апеляційний суд ,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена безпосередньо до касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: Судді: