Справа №488/1790/15-ц 19.06.2017 19.06.2017 19.06.2017
Справа №488/1790/15-ц Головуючий першої інстанції Лазарева Г.М.
Провадження №22-ц/784/617/17 Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Рішення

Іменем України

19 червня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання Шагаєм О.А,

за участі: позивачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, на рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 25 листопада 2016 року, описку в якому виправлено ухвалою цього ж суду від 20 лютого 2017 року, ухваленого у цивільній справі

за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_9, та ОСОБА_10, яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_11, до ОСОБА_4, яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради, виконавчий комітет Миколаївської міської ради, Комунальне підприємство «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток», про виселення з самовільно зайнятого житлового приміщення, та

за зустрічним позовом ОСОБА_4, яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_9, та ОСОБА_10, яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_11, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради, Комунальне підприємство «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток», про визнання права користування житловим приміщенням, визнання ордеру на житлове приміщення недійсним та позбавлення права користування житловим приміщенням,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2015 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4, яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, про виселення з самовільно зайнятого житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначали, що з 28 листопада 1996 року вони сімєю були зареєстровані та проживали у кімнаті №59 гуртожитку, який розташований по вулиці Артема №1-Б (в подальшому назва вулиці перейменована на Океанівську) в місті Миколаєві, та перебуває на балансі Комунального підприємства «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток» і належить до комунальної власності Територіальної громади міста Миколаєва.

З 2001 року родина перебувала на обліку в Миколаївській міській раді, як громадяни які потребують поліпшення житлових умов.

У травні 2008 року вони звернулись до Миколаївського міськвиконкому з приводу поліпшення житлових умов родини у зв'язку із її збільшенням та надання додаткової кімнати. У відповідь їм запропоновано замість кімнати №59 вселитись до кімнат №56 та № 57 цього ж гуртожитку, на що вони погодились.

15 грудня 2009 року ними отримано ордер на житлове приміщення в гуртожитку за №73 серії 000330 на кімнати №56,57 у гуртожитку, який розташований по вулиці Артема №1-Б в місті Миколаєві.

17 грудня 2009 року на підставі отриманого ордеру позивачі зареєструвалися в зазначених кімнатах, але до теперішнього часу не мають можливості вселитися до них, оскільки там проживає дочка колишнього наймача цих кімнат разом зі своїми малолітніми дітьми, яка вселилась у кімнати без будь-яких правових підстав.

Посилаючись на викладене, а також на те, що відповідач разом із малолітніми дітьми безпідставно займають вищевказане жиле приміщення, спеціальний ордер для вселення на вказану житлову площу їм не видавався, договір найму житлового приміщення з ними не укладався, останні за вказаною адресою не зареєстровані, добровільно звільнити займане приміщення відмовляються, позивачі просили виселити ОСОБА_4 та її дітей ОСОБА_7, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 із кімнат №56 і 57 у гуртожитку, який розташований по вулиці Артема №1-Б в місті Миколаєві.

У червні 2015 року ОСОБА_4, яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_8,ІНФОРМАЦІЯ_5, предявила зустрічний позов до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_9, та ОСОБА_10, яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_11, про визнання права користування житловим приміщенням, визнання ордеру на житлове приміщення недійсним та позбавлення права користування житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначала, що у 1994 році рішенням адміністрації заводу «Океан» її батьку ОСОБА_12 та членам його сімї, а саме дружині ОСОБА_13 та дочкам ОСОБА_4 та ОСОБА_14, було надано житлове приміщення кімнати №56,57 гуртожитку, який розташований по вулиці Артема №1-Б в місті Миколаєві, де вони усі і зареєструвалися.

06 грудня 2004 року її мати та сестра були зняті з реєстраційного обліку та зареєстровані за іншою адресою.

21 червня 2005 року вона теж була змушена знятися з реєстраційного обліку в гуртожитку для тимчасової реєстрації у відомчому житлі в Одеській області, куди переїхала разом з чоловіком, який був військовослужбовцем.

У жовтні 2008 року ОСОБА_4 розлучилась із чоловіком, та у грудні 2008 року разом з малолітніми дітьми ОСОБА_7, ОСОБА_7 повернулась до міста Миколаєва, та за згодою батька вселилась до спірних кімнат де і проживає до цього часу.

З моменту її вселення вона з батьком неодноразово звертались з проханням зареєструвати її за місцем проживання, проте через ненадання згоди гуртожитком на всі звернення було отримано відмову.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 04 червня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2009 року, її батько ОСОБА_12 був визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням в кімнатах №56,57 гуртожитку, який розташований по вулиці Артема №1-Б в місті Миколаєві, а 08 грудня 2009 року його знято з реєстраційного обліку.

Посилаючись на те, що вона правомірно вселилась у спірні кімнати та одночасно набула рівного з батьком, який на той час був основним квартиронаймачем, права користування спірним житлом, а від так сімї ОСОБА_9 незаконно видано ордер на спірні кімнати, оскільки вони не були вільними на момент його видачі, просила визнати за нею та її малолітніми дітьми ОСОБА_7, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 право користування кімнатами №56,57 гуртожитку, який розташований по вулиці Артема №1-Б в місті Миколаєві, визнати недійсним ордер №73 від 15 грудня 2009 року, виданий Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради, та позбавити ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_10, та малолітніх дітей ОСОБА_9 і ОСОБА_11, права користування вищезазначеними кімнатами гуртожитку.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 25 листопада 2016 року, описку в якому виправлено ухвалою цього ж суду від 20 лютого 2017 року, позовні вимоги за первісним позовом задоволено. Виселено ОСОБА_4, разом з малолітніми дітьми ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, з кімнат №56,57 гуртожитку, який розташований по вулиці Артема (на час ухвалення рішення вулиця Океанівська) №1-Б в місті Миколаєві.

В задоволені зустрічних позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі, шляхом стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_10 судовий збір в сумі 81 грн. 20 коп. кожному.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила вказане рішення суду першої інстанції скасувати, та задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення районного суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи справу таким чином, як викладено в оскаржуваному судовому рішенні, районний суд виходив з того, що позовні вимоги позивачів є обґрунтованими, оскільки ордер на житлове приміщення в гуртожитку їм було видано правомірно, а відповідач разом із малолітніми дітьми самоправно зайняла спірні кімнати.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками районного суду з огляду на наступне.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.1,3-4,10-11,303 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Згідно з вимогами ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ця ж норма гарантує громадянам, які потребують соціального захисту, надання житла державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих звязків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії»).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»).

Втручання держави є порушенням ст.8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України»).

Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12 червня 2008 р. у справі «Власов проти Росії»).

Згідно зі ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або державних і громадських організацій.

Виселення з приміщень гуртожитків регулюється главою 4 ЖК України.

Статтею 132 ЖК України передбачено виселення з гуртожитків осіб, зазначених у ст.127 ЖК України - сезонних, тимчасових працівників і осіб, що працювали за строковим трудовим договором, а також осіб, що вчились у навчальних закладах.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 19 грудня 2011 року №6-71цс11, закріплені у ст.125 та ч.3 ст. 132 ЖК України гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення з гуртожитку громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах.

Згідно ч.2 ст.128 ЖК України жила площа в гуртожитку надається за спеціальним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу.

В силу ст.129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Відповідно до п.10 розділу II Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 03 червня 1986 року №208 (який діяв на час виникнення спірних правовідносин), на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. При одержанні ордера пред'являються паспорти всіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. Адміністрація підприємства, установи, організації веде облік ордерів, що видаються громадянам на зайняття жилої площі. Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності.

Отже, законом установлено, що єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного з профспілковим комітетом рішення про надання жилої площі гуртожитку.

В силу ч.3 ст.116 ЖК України, пункту 44 Положення осіб, які самоправно зайняли жилу площу в гуртожитку, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

У постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року, у справі №6-6цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України, зазначено, що вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні з'ясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема: чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів; чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний; чи є дозвіл санітарно-епідеміологічної станції на його заселення як гуртожитку; чи видавався, відповідно до ст.129 ЖК України та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року №208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу; чи укомплектований будинок (жиле приміщення) меблями, спеціальним устаткуванням, інвентарем, культурно-побутовими предметами, необхідними для проживання, занять і відпочинку громадян; чи є штати для обслуговування гуртожитку; як оплачується проживання тощо.

З матеріалів справи убачається, що гуртожиток №1-Б по вулиці Артема в місті Миколаєві з листопада 2006 року перебуває на балансі Комунального підприємства «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток» (далі - КП СКП «Гуртожиток») та належить до комунальної власності Територіальної громади міста Миколаєва (а.с.189) та саме названий орган наділений правом надавати право на проживання у гуртожитку і ставити питання про визнання осіб такими, що не мають право на проживання та їх виселення.

Згідно рішення адміністрації та профкому заводу «Океан» у 1994 році у звязку із роботою на заводі «Океан» родинні ОСОБА_12, яка складалась на той час з чотирьох осіб, а саме: дружини ОСОБА_13, дочки ОСОБА_4 і дочки ОСОБА_14, була надана кімната №59 у гуртожитку по вулиці Артема №1-Б в місті Миколаєві, а в подальшому були надані кімнати №56,57 у цьому ж гуртожитку.

14 червня 2003 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_15, а 21 червня 2005 року разом з сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7, тимчасово знялася з реєстраційного обліку в гуртожитку та переїхала за місцем проходження її чоловіком військової служби (а.с.55).

Після розірвання шлюбу з ОСОБА_15, відповідач ОСОБА_4 у грудні 2008 року разом з малолітніми дітьми ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_7, і ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_8, повернулась до міста Миколаєва, та за згодою свого батька, вселилась у спірні кімнати і де і проживає до цього часу (а.с.50).

Вказане також підтверджується актом, складеним КП «СКП «Гуртожиток» 24 листопада 2010 рок, відповідно до якого ОСОБА_4 та її малолітні діти проживають у кімнатах №56,57 гуртожитку, розташованого по вулиці Артема №1-Б в місті Миколаєві починаючи з 11 грудня 2008 року (а.с.57).

Отже, керівництво гуртожитку про вказане знало і навіть, у липні 2010 року, зробило спробу виселити ОСОБА_4 та її малолітніх дітей зі спірних кімнат, предявивши відповідний позов до суду першої інстанції, який пізніше, ухвалою Корабельного районного суду міста Миколаєва від 08 грудня 2011 року був залишений без розгляду на підставі п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України. Вказана справа в апеляційній інстанції не переглядалась (цивільна справа №2-442/2011).

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 04 червня 2009 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 жовтня 2009 року, ОСОБА_12 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням в кімнатах №56,57 гуртожитку, який розташований по вулиці Артема №1-Б в місті Миколаєві (а.с.44-45, цивільна справа №22-46/2009р.).

За правилами ч.2 ст.327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Поряд з цим, рішення, яке б визнавало ОСОБА_4 та її малолітніх дітей такими, що втратили право на займання житлової площі чи не мають право на проживання у спірних кімнатах з ініціативи власника не приймалось. За такого, на думку колегії суддів, без вирішення компетентним органом вказаного питання, не можна було надавати спірні кімнати іншим особам.

Проігнорувавши виписане, 15 грудня 2009 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради ОСОБА_2 було видано ордер №73 серії 000330 на право зайняття сімєю з 4 осіб житла в гуртожитку по вулиці Артема №1-Б в місті Миколаєві, кімнати №56,57 (а.с.14).

Відповідно довідки КП СКП «Гуртожиток» від 05 березня 2015 року за №13, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з 17 грудня 2009 року, та ОСОБА_11 з 30 січня 2013 року, зареєстровані в кімнатах №56,57 гуртожитку, розташованого по вулиці Артема №1-Б в місті Миколаєві (а.с.11).

Згідно письмових пояснень представника виконавчого комітету Миколаївської міської ради, останній вважає, що вищезазначений ордер є дійсним, ніким не скасований, а тому позивачі мають право вселитися і проживати у спірних кімнатах гуртожитку (а.с.160). При цьому, з листа першого заступника міського голови від 21 жовтня 2010 року, слідує, що ордер на спірні кімнати виданий ОСОБА_2 з врахуваннях тих обставин, що в наданих кімнатах ніхто не був зареєстрований та КП СКП «Гуртожиток» подано позов до ОСОБА_4, яка без законних підстав знаходиться у зазначеному житловому приміщенні (а.с.12).

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 17 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 01 серпня 2013 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4, діючої в своїх інтересах та в інтересах малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до Миколаївської міської ради про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради, визнання ордеру на жиле приміщення недійсним та зняття осіб з реєстраційного обліку, з посиланням на те, що за позовними вимогами про визнання ордеру недійсним та визнання недійсним та скасування рішення, може відповідати лише виконавчий комітет Миколаївської міської ради (цивільна справа №2/1414/1232/2012).

Вирішуючи питання в частині правомірності видачі ордеру, суд першої інстанції на вищевказане уваги не звернув та залишив поза увагою наступне.

Пунктами 69,70,72,73 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської Ради професійних спілок від 11 грудня 1984 року № 470 (в редакції, чинній на час видачі спірного ордера), було передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер (додаток №7), який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Ордер дійсний протягом 30 днів.

Бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності.

Ордер вручається громадянинові, на ім'я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред'являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім'ї, включених до ордера.

При вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання.

Таким чином ордер - це правовстановлюючий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, компетентним приймати рішення про надання житлової площі, та є підставою для вселення громадян у надане житлове приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або фонду житлово-будівельного кооперативу.

Згідно з нормами ст.58 ЖК України єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення є ордер. Ордер на вселення у жиле приміщення може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Відповідно до ст.59 ЖК Української РСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

У разі визнання ордера недійсним громадяни, на ім'я яких був виданий ордер, позбавляються права на займання житлової площі, вказаної в ордері.

За такого, при видачі оспорюваного ордера було порушено порядок надання жилих приміщень, оскільки надане позивачам житлове приміщення кімнати у гуртожитку, на момент видачі ордера були зайняті іншими особами, про що достовірно було відомо.

За таких обставин, судове рішення не відповідає вимогам ст.213 ЦПК України, оскільки суд першої інстанції на ці обставини уваги не звернув та помилково прийшов до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 в частині визнання недійсним ордеру.

Що стосується рішення суду про задоволення первісного позову, то колегія суддів вважає його необґрунтованим, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України та ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Позивачі звертаючись із даними позовними вимогами до ОСОБА_4 вказували, що саме їм для поліпшення житлових умов був виданий ордер на право зайняття житлової площі в кімнатах №56,57 гуртожитку, який розташований по вулиці Артема №1-Б (в подальшому назва вулиці перейменована на Океанівську) в місті Миколаєві та на підставі отриманого ордеру останні зареєструвалися в зазначених кімнатах, але до теперішнього часу не мають можливості вселитися до них, оскільки вказані кімнати зайняті відповідачем і виселятися вона відмовляється.

Разом з цим, оскільки ордер виданий з порушенням порядку та є недійсним саме з підстав видачі його на зайняте житлове приміщення, то позивачі не набули право на проживання у спірних кімнатах, а відповідно вони не мають правових підстав порушувати питання про виселення відповідача та її малолітніх дітей зі спірних кімнат гуртожитку.

Щодо решти зустрічних позовних вимог ОСОБА_4, то вони також не підлягають задоволенню.

Так, що стосується вимог про визнання за ОСОБА_4 та її малолітніми дітьми права користування спірними кімнатами, яке бажає визнати за судовим рішенням ОСОБА_4, то за виписаних обставин вони не можуть бути вирішені судом, оскільки надання особі житлової площі у гуртожитку після її відсутності без згоди власника, не є компетенцією суду.

Відносно позовних вимог щодо позбавлення права користування житловим приміщенням позивачів, колегія судів виходить з наступного.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відтак, зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.

Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Способи захисту цивільного права та інтересів зазначені в ст.16 ЦК України.

У вказаній нормі визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зі змісту ч.3 ст.16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

За таких обставин, правовий аналіз наведених положень ЦПК України, ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що обраний ОСОБА_4 спосіб захисту своїх прав, а саме позбавлення позивачів права користування житловим приміщенням, суперечить положенням ст.16 ЦК України, а тому такі вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням у справі нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_9, та ОСОБА_10, яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_11 та часткового задоволенням зустрічного позову ОСОБА_4, яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_7, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати сплачений ОСОБА_4 судовий збір при подачі зустрічної позовної заяви та апеляційної скарги за вимогою про визнання недійсним ордеру.

При визначенні розміру відшкодування, колегія суддів враховує ступень вини органу, який видав оскаржуваний ордер, та вважає розумним та справедливим віднести відшкодування таких витрат за його рахунок, тому з виконавчого комітету Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню сплачений нею судовий збір в розмірі 1 023 грн. 12 коп.

Керуючись ст.ст.303,309,316 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах своїх малолітніх дітей ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 25 листопада 2016 року, описку в якому виправлено ухвалою цього ж суду від 20 лютого 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_9, та ОСОБА_10, яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_11, до ОСОБА_4, яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради, виконавчий комітет Миколаївської міської ради, Комунальне підприємство «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток», про виселення з самовільно зайнятого житлового приміщення відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4, яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітніх дітей: ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, ОСОБА_2, ОСОБА_3, які діють від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_9, та ОСОБА_10, яка діє від свого імені, а також від імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_11, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Служба у справах дітей Адміністрації Корабельного району Миколаївської міської ради, Комунальне підприємство «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток», про визнання права користування житловим приміщенням, визнання ордеру на житлове приміщення недійсним та позбавлення права користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати недійсним Ордер №73 серії 000330 на житлове приміщення в гуртожитку, виданий 15 грудня 2009 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради на імя ОСОБА_2 на право зайняття з сімєю з чотирьох осіб житла в гуртожитку, який розташований по вулиці Артема (натепер - вулиця Океанівська) №1-Б у місті Миколаєві, кімнати №56 і №57.

В задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовити.

Стягнути з виконавчого комітету Миколаївської міської ради на користь ОСОБА_4 1 023 (одна тисяча двадцять три) грн. 12 коп. на відшкодування судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і з цього часу протягом двадцяти днів може бути оскаржено у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

ОСОБА_16