Справа № 147/1529/16-ц
Провадження № 2/147/16/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.05.2017 року Тростянецький районний суд Вінницької області в складі: головуючого судді Волошина І.А.,

за участі секретаря Чудак Г.І.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

Свій позов обґрунтувала тим, що 27.10.2015 року між нею та відповідачем був укладений договір позики на суму 2500 євро, термін повернення позики 28.04.2016 року, що підтверджується розпискою. Станом на день звернення до суду гроші відповідачем не повернуті. За офіційним курсом НБУ станом на 15.12.2016 року 1 євро дорівнює 28,00 грн. Тому з відповідача на її користь просила стягнути суму боргу у розмірі 2500 євро, що станом на 15.12.2016 року становило 70 000,00 грн. Також за вказаний період зазначила, що відповідач зобов'язаний сплатити проценти за користування грошовими коштами у розмірі 7111,23 грн., 3% річних в сумі 1334,79 грн., які просила стягнути з відповідача та стягнути на її користь судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на правову допомогу адвоката.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася. Представник позивача, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги від 12.12.2016 року позовні вимоги підтримала в повному обсязі, та надала пояснення про обставини, які викладені у рішенні вище.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не визнав, суду пояснив, що дійсно дана розписка була написана ним власноруч, однак під тиском і погрозами позивача, його колишньої тещі. 27.10.2015 року, він ОСОБА_4 дав кошті у розмірі 2500 євро, які вона вимагала повернути, однак ніяких коштів він від неї не отримував і вважає цю вимогу незаконною. Також пояснив, що після розірвання шлюбу залишився з тещею ОСОБА_4 в неприязних стосунках і вона, тобто позивач, постійними погрозами, смс-повідомленнями в соціальній мережі та дзвінками вимагала повернути всі кошті, які вона «вложила» в їхню сім'ю, коли він перебував у шлюбних відносинах з її дочкою.

Представник відповідача, який діє на підставі договору про надання професійної правничої допомоги від 23.02.2017 року, в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях. Заперечення мотивоване тим, що у позовній заяві зазначено, що 27.10.2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 2500 євро, термін повернення позики 28.04.2016 року, що на думку позивача підтверджується розпискою, яка написана власноруч відповідачем. Проте, жодного зобов'язання 27.10.2015 року відповідач ОСОБА_2 у відповідності до копії наданої розписки на себе не брав. Звертає увагу суду, що розписка може бути документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення так і умови договору лише в разі зазначення в розписці всіх істотних умов даного виду договорів, чого безперечно не зазначено у вищевказаній розписці. Кошти, які були повернуті відповідачем ОСОБА_2 його колишній тещі ОСОБА_4 останній повернув на її вимогу щодо поділу спільного майна подружжя.

Так у відповідності до рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 13.07.2015 року у справі № 147/731/15-ц донька ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулася до ОСОБА_2 з позовом про розірвання шлюбу, зазначивши що вони з відповідачем зареєстрували шлюб 02.12.2014 року у виконкомі Будянської сільської ради Тростянецького району Вінницької області, актовий запис № 15. Від даного шлюбу у них дітей не було. У сторін постійно виникали сварки та непорозуміння, вони мали різні погляди на життя, а тому втратили почуття поваги та взаєморозуміння один до одного. Разом вони не проживали, не вели спільного господарства.

Представник відповідача у своєму запереченні зазначив, що позивач по даному позові стверджує, що бувший зять ОСОБА_2 отримав від неї великі гроші в розмірі 2500 Євро вже після розірвання шлюбу з її донькою, у якої з ним виникали сварки та непорозуміння. За яких же обставин, і з якою метою ОСОБА_2 начебто звернувся до ОСОБА_4 в позовній заяві не йдеться, оскільки остання самостійно приїздила в село Буди по місцю проживання ОСОБА_2 погрожувала та вимагала повернення коштів, які давала своїй доньці протягом їхнього спільного проживання в шлюбі.

Вважають позов необгрунтованим та незаконним, тому у його задоволенні просили відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вбачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Так, в матеріалах справи наявна розписка наступного змісту: «Я, ОСОБА_2, віддав ОСОБА_4 долг в сумі 2500 Євро. Зобов'язуюсь віддати ще 2500 Є за півроку. 27.10.2015. Підпис».

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За змістом ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Згідно із ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Як вбачається з правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення боргу за договором позики Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

З аналізу вище викладеного вбачається, що у разі пред'явлення позову про стягнення боргу, позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України слід встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору і його умов.

У відповідності до правового висновку Верховного суду України, сформованого у постанові №6-50цс16 від 24.02.2016 року, договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Предметом договору позики у справі - є іноземна валюта.

Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що іноземна валюта це іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.

Згідно із ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Приписами ст.ст. 204, 205 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

У вищезазначеному договорі, тобто розписці міститься відмітка про те, що ОСОБА_2 віддав ОСОБА_4 борг у сімі 2500 Є. Зобов'язується повернути ще 2500 Є.

Будь-яких інших доказів, окрім вказаного запису у розписці та безпосередніх показів представника позивача в судовому засіданні щодо факту отримання позичальником 27.10.2015 року грошових коштів у вказаній в договорі сумі, матеріали справи не містять.

Як зазначила в судовому засіданні представник позивача, так і сам відповідач, позивач ОСОБА_4 фінансово допомагала своїй дочці із зятем, як до шлюбу, та і в його період, оскільки працювала в Італії та мала фінансову змогу це робити та розписок за надану допомогу не вимагала.

Натомість, відповідач також забезпечував свою колишню дружину ще до реєстрації шлюбу, оскільки остання навчалася в Польщі, а відповідач в даній країні працював.

Судом встановлено і не заперечувалося сторонами, що 02.12.2014 року виконкомом Будянської сільської ради було зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, дочкою позивача.

Через постійні сварки, непорозуміння та різні погляди на життя, рішенням суду від 13.07.2015 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано (а.с.39).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 зазначила, що позивач ОСОБА_4 вимагає від відповідача повернуті всі кошти, які вона «вложила» в сім'ю її дочки з ОСОБА_2

Розписка, надану суду позивачем, датована 27.10.2015 року, тобто через три місяці після розірвання шлюбу відповідача з її дочкою.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Суд оцінює нале жність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результат оцінки доказів суд відображає в рівні, в якому наводиться мотив їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Таким чином, оцінивши у сукупності докази, які позивач надав суду на підтвердження своїх вимог суд доходить висновку, що підстав для задоволення її позову не має, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що грошові кошти ОСОБА_4 не передавалися ОСОБА_2 27.10.2015 року. Позивачем не доведено належними та допустими доказами укладання договору позики між нею та відповідачем так і передачу грошових коштів останньому. Також, аналіз пояснень, сторін, письмових доказів у їх сукупності дають суду підстави вважати, що між позивачем та відповідачем у жовтні 2015 року виникли не цивільно-правові зобов'язання у зв'язку з укладанням договору позики, а відносини, які мають ознаки сімейних або цивільно-правових іншої природи.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що дослідженими в судовому засіданні доказами не підтверджено факт укладання між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 саме договору позики, цивільна-правова природа їх відносин носить інший характер, тож законних підстав для стягнення з відповідача заявлених суми в якості боргу за договором позики не має, а у позові належить відмовити.

Розподіл судових витрат між сторонами вирішити за правилами ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 88, 205, 209, 212, 213, 214-215,218 ЦПК України, ст.ст. 192, 202-205, 207, 208, 1046-1049, 1050 ЦК України, суд,

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10 денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя