Справа № 348/1844/15-ц
Провадження № 22-ц/779/782/2017
Головуючий у 1 інстанції Флоряк Д.В.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів: Василишин Л.В., Томин О.О.,

секретаря Турів О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Ланчинської селищної ради, ОСОБА_3 про визнання рішення селищної ради та свідоцтва про право власності на земельну ділянку недійсними, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду від 21 березня 2017 року, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2015 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Ланчинської селищної ради, ОСОБА_3 про визнання рішення селищної ради та свідоцтва про право власності на земельну ділянку недійсними.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він користується земельною ділянкою площею 0,15 га по АДРЕСА_1, яку отримав у спадщину після смерті батька. На даній земельній ділянці він збудував житловий будинок з господарськими спорудами, крім того він збудував наземний кам'яний погріб.

Вказував, що ОСОБА_3 23 грудня 2014 року приватизував частину його земельної ділянки де знаходиться погріб, виробив свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку, а тому їхня межа суміжних земельних ділянок накладається, а площа спірної земельної ділянки під погребом становить 0,0126 га.

Посилаючись на те, що в нього вилучили земельну ділянку площею 0,0126 га без його згоди, просив визнати рішення Ланчинської селищної ради від 12 грудня 2014 року щодо затвердження проекту землеустрою і передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,15 га та свідоцтво про право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд від 23 грудня 2014 року не дійсними.

Рішення Надвірнянського районного суду від 21 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають істотне значення для справи, на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що висновок суду про те, що колишнім землекористувачем спірної земельної ділянки був ОСОБА_3 є не вірним, оскільки відповідач не має жодного рішення селищної ради про надання йому в користування земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Вказує, що відповідач не надав жодного доказу про облік чи надання йому земельної ділянки під будівництво, обслуговування жилого будинку та погребу.

В судових засіданнях дружина відповідача та сестра позивача визнала, що погріб було побудовано ОСОБА_2 в 80-х роках за особисті кошти та фактично належить йому та який позначений під літерою «Н» на земельній ділянці відповідача, крім того, порядок користування земельною ділянкою був умовним. Ці обставини також підтвердили свідки: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, але суд їм оцінки не дав і не спростував їх доводи в рішенні.

Суд не звернув уваги на те, що відповідач не погоджував з ним межі та не закріпив її належними межовими знаками, підробив його підпис і подав проект в селищну раду на затвердження.

Також суд не звернув уваги на той факт, що в правовстановлюючих документах відповідача погріб відсутній, водночас в його технічному паспорті та свідоцтві про право власності погріб зазначений, крім того, приналежність погребу йому підтверджується показами ОСОБА_4 та ОСОБА_5

У зв'язку з наведеним, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

В засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_6 апеляційну скаргу підтримали з вищенаведених мотивів.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 апеляційну скаргу заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Представник Ланчинської селищної ради в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце судового розгляду належним чином повідомлявся.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Встановлено, що позивач та дружина відповідача є братом та сестрою, які за життя батьків проживали в господарстві по АДРЕСА_1 Надвірнянського району.

За господарством батька позивача ОСОБА_8 було обліковано земельну ділянку загальною площею 0,4279 га.

Після смерті батьків у 1977 році, позивачу рішенням виконавчого комітету Надвірнянської районної ради народних депутатів за № 126 від 08 серпня 1984 року було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будівництва, а на підставі рішення виконавчого комітету Ланчинської селищної ради народних депутатів за № 189 від 21 грудня 1984 року надано у безстрокове користування земельну ділянку з земель селищної забудови по АДРЕСА_1 площею 700 кв.м. для індивідуального житлового будівництва.

28 лютого 1995 року актом комісії закінчений будівництвом житловий будинок та господарські споруди по АДРЕСА_1 було прийнято в експлуатацію, а 18 травня 1995 року позивачу видано свідоцтва на право власності на житловий будинок та зареєстровано право власності в Коломийському бюро технічної інвентаризації.

За господарством ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 з 1995 року була облікована земельна ділянка площею 0,4668 га, в тому числі для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0279 га.

Також судом встановлено, що 24 червня 1987 року рішенням Ланчинської селищної ради відповідачу було дозволено побудувати житловий будинок та господарські будівлі по АДРЕСА_1 на наданій у безстрокове користування земельній ділянці, на якій знаходився старий житловий будинок.

Згідно даних земельно-кадастрової книги за 1995 рік, за господарством ОСОБА_3 була облікована земельна ділянка площею 0,3420 га, в тому числі для будівництва на обслуговування житлового будинку та споруд площею 0,15 га.

Рішенням Ланчинської селищної ради № 771-15/2009 від 04 червня 2009 року ОСОБА_3 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації щодо складання державного акту на право власності земельної ділянки площею 0,15 га, кадастровий номер НОМЕР_1 для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1.

Рішенням селищної ради від 17 жовтня 2014 року внесено зміни в зазначене вище рішення та викладено п.1 у новій редакції, за якою ОСОБА_3 було надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1, за рахунок земель житлової та громадської забудови, які були в їх користуванні.

12 грудня 2014 року рішенням Ланчинської селищної ради було затверджено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3 за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за рахунок земель житлової та громадської забудови площею 0,15 га по АДРЕСА_1, за кадастровим номером НОМЕР_2, а також передано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1.

23 грудня 2014 року відповідач одержав свідоцтво про право власності на дану земельну ділянку.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним рішення Ланчинської селищної ради від 12 грудня 2014 року щодо затвердження проекту землеустрою і передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,15 га та свідоцтва про право власності на дану земельну ділянку від 23 грудня 2014 року, позивач посилався на те, що відповідачу перейшла у власність частина земельної ділянки площею 0,0126 га, яка перебуває у його користуванні, дозволу на її вилучення він не надавав, а його підпис у матеріалах проекту землеустрою щодо погодження ним меж є підробленим.

Крім того, позовні вимоги обґрунтовував тим, що на спірній частині земельної ділянки розміщений погріб, який був ним побудований та яким користується із 1995 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У відповідності до статей 22, 23 ЗК України від 18 грудня 1990 року право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Аналогічні приписи містилися у статтях 125-126 ЗК України, що діє з 01 січня 2002 року.

Частиною 1 ст. 107 ЗК України передбачено, що основою відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації. Відновлення меж земельної ділянки на місцевості передбачає повторне винесення меж в натурі на підставі наявної земельно-кадастрової документації.

Згідно зі ст. 106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Як вбачається із проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_3, виготовленого малим підприємством «Геоінформ» у 2014 році, загальна площа земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по АДРЕСА_1 становить 0,15 га, і її межі встановлені по фактично наявних і визначених сторонами, в тому числі і з врахуванням спірної ділянки площею 0,0126 га.

Із висновку судово-почеркознавчої експертизи № 1.1.-82/16 від 29 липня 2016 року вбачається, що підпис навпроти графи «від Г до А - земельна ділянка гр. ОСОБА_2» у схемі опису меж (а.с. 11 матеріалів проекту землеустрою) виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою. Підпис у графі «Користувачі суміжних земельних ділянок:» напроти прізвища та паспортних даних ОСОБА_2 у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання від 03 листопада 2014 року (а.с. 12 матеріалів проекту землеустрою) виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою.

З наданих у судовому засіданні пояснень вбачається, що земельна ділянка, яка в цілому була закріплена за господарством батьків, на початку 90-х років позивачем за згоди своєї сестри - дружини відповідача була розділена парканом з хвірткою і з того часу жодних звернень до Ланчинської селищної ради з приводу спору щодо меж спірної земельної ділянки не було.

Таким чином, порядок користування земельною ділянкою між позивачем та його сестрою склався задовго до прийняття рішень Ланчинською селищною радою про передачу земельних ділянок у власність як відповідачу, так само і позивачу.

А тому, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що позивач у суді не довів обставин, на які посилався як на обґрунтування своїх вимог, зокрема, факту накладення земельних ділянок та збільшення земельної ділянки відповідача за рахунок належної йому частини земельної ділянки.

При цьому, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відсутність погодження меж зі сторони суміжного землекористувача - позивача по справі само по собі не є підставою для того, щоб вважати прийняте рішення про приватизацію незаконним, оскільки погодження меж не призводить до виникнення, зміни чи припинення права власності на земельну ділянку.

З наданого суду першої інстанції технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок по АДРЕСА_1, який було виготовлено Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації 26 серпня 2015 року на замовлення позивача вбачається, що господарство позивача складається із житлового будинку, стайні, стодоли, літньої кухні, вбиральні, погреба, колодязя, воріт і огорожі. При цьому зазначено рік побудови погребу - 1995 р.

Однак, з витребуваної судом першої інстанції копії технічного паспорту на будинковолодіння по АДРЕСА_1 від 09 лютого 1995 року вбачається, що дані щодо належності до домоволодіння позивача погреба було внесено в технічну документацію лише в серпні 2015 року.

Як пояснив в засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_2, погріб ним було побудовано у 80-х роках, коли проживав з сестрою в старому батьківському будинку, який в послідуючому залишився сестрі і на місці якого було зведено відповідачем новий будинок. В результаті поділу у 90-х роках земельної ділянки, погріб залишився на земельній ділянці відповідача, однак він продовжував ним користуватися.

Так, складною річчю є сукупність речей, які утворюють єдине ціле, що дає змогу використовувати його за призначенням (ст. 188 ЦК України).

Згідно ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, беручи до уваги, що господарська будівля - погріб був побудований у 80-х роках та належав до старого будинковолодіння, то сам факт внесення за вказівкою позивача в технічну документацію вказаного погребу до будинковолодіння, побудованого ним та прийнятого в експлуатацію у 1995 році не дає підстав для висновку про належність спірного погребу позивачу.

А тому не заслуговують на увагу доводи апелянта про те, що передачею у власність відповідачу земельної ділянки площею 0,0126 га порушуються права позивача, оскільки не було враховано, що на частині земельної ділянки відповідача знаходиться його господарська будівля - погріб.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Надвірнянського районного суду від 21 березня 2017 року залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з часу набрання нею законної сили.

Головуюча О.Ю. Беркій

Судді: Л.В. Василишин

О.О. Томин