АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1233/17 Справа № 208/929/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Ткаченко І.Ю.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 червня 2017 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Пищиди М.М.

при секретарі Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору удаваним правочином

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 вересня 2015 року , -

В С Т А Н О В И В:

10 лютого 2014 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 23.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 84-1010МВ/06, згідно якого банк, на умовах повернення надав відповідачу ОСОБА_2 у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 124 690,00 швейцарських франків 00 сантимів, а відповідач ОСОБА_2 зобов'язалась повернути отримані від позивача кошти до 22.11.2017 року згідно умов договору, а також сплачувати відсотки за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки у розмірі 8,49% річних. Однак, зобов'язавшись щомісяця здійснювати погашення заборгованості відповідно до умов кредитного договору, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконує, внаслідок чого станом на 02.10.2014 рік заборгованість відповідача по вищезазначеному кредитному договору в еквіваленті складає 1 334 779,32 грн., яку позивач просить стягнути на свою користь з відповідача ОСОБА_2, разом із понесеними ним судовими витратами (том 1 а.с. а.с.1-2,140-141).

Не погодившись із позовом відповідачка ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору удаваним правочином та визнання договору іпотеки недійсним. В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач ОСОБА_2 посилається на те, що, укладений 23.11.2006 року між нею та позивачем кредитний договір № 84-1010МВ/06 є удаваним правочином, оскільки фактично відповідач отримала кредит не в швейцарських франках, а в національній валюті України - гривні. При цьому, позивач - ПАТ «УкрСиббанк», як агент валютного контролю, не мав права надавати відповідачу кредит в іноземній валюті без використання індивідуальної ліцензії НБУ. Враховуючи, що фактично між сторонами був укладений кредитний договір в національній валюті України, просить суд, на підставі ст.235 ЦК України, визнати спірний кредитний договір удаваним правочином, застосувавши при цьому наслідки удаваного правочину, а саме визнати, що кредитний договір № 84-1010МВ/06 від 23.11.2006 року укладений в національній валюті України, тобто наданий в сумі 510 835,73 грн. (том 1 а.с.56).

Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.09.2015 року залишено без розгляду зустрічний позов відповідача в частині визнання недійсним договору іпотеки № 84-1010МВ/06/1 від 23.11.2006 року на підставі п.4 ч.1 ст.207 ЦПК України (том 2 а.с.58-59).

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 вересня 2015 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором № 84-1010МВ/06 від 23.11.2006 року, яка станом на 02.10.2014 рік складається з: 893 254 грн. 18 коп. заборгованість за кредитом; 257 863 грн. 70 коп. заборгованість по відсоткам; 115 655 грн. 61 коп. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту; 68 005 грн. 83 коп. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору удаваним правочином відмовлено.

Також вирішено питання щодо судового збору (том 2 а.с.60-62).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (том 2 а.с. 77-81).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

Судом 1 інстанції встановлено, що 23.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачкою ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 84-1010МВ/06, згідно якого кредитор, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, надав відповідачці ОСОБА_2 у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 124 690,00 швейцарських франків, а відповідач ОСОБА_2 зобов'язалась повернути до 22.11.2017 року отримані від позивача кошти згідно умов договору, а також сплачувати відсотки за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки у розмірі 8,49% річних.

Відповідач ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, належним чином не виконувала, у звязку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 02.10.2014 року складається з: 893 254,18 грн. заборгованість за кредитом; 257 863,70 грн. - заборгованість по відсоткам; 115 655,61 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту; 68 005,83 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам.

Відмовляючи у задоволені зустрічного позову, суд 1 інстанції обґрунтовано виходив із того, що заявлені вимого необґрунтовані та на їх підтвердження не надано належних та допустимих доказів. ОСОБА_2 не доведено, що при укладенні оспорюваного правочину не додержані вимоги ст. 203 ЦК України та що при його укладенні мали місце порушення вимог закону, які тягнуть правові наслідки, передбачені ст. ст. 215, 235 ЦК України.

Так, відповідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Як вбачається із зустрічного позову, ОСОБА_2 обґрунтовує свої вимоги тим, що при укладенні спірного правочину банк не мав індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті, та, водночас, надав кредит відповідачу не в швейцарських франках, а в національній валюті України.

Однак, згідно банківської ліцензії №75, яка відповідачем була отримана 28.10.1991 року за №57, 24.12.2001 року банком був отриманий Дозвіл №75-2, 19.111.2002 року Додаток до дозволу №75-2, з переліком операцій з валютними цінностями, на вчинення яких відповідачеві було дано право, а тому при укладенні кредитного договору із позивачем відповідач мав право на укладення такого договору, та на надання кредиту позичальнику в іноземній валюті.

Крім того, відповідно до зі змісту спірного правочину (пункт 9.13), при укладанні кредитного договору сторони визначили, що, підписання даного договору позичальником свідчить про те, що, всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Як зазначено в п. 8.2. спірного договору, підписанням даного договору позичальник підтвердив, що повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними.

Також, згідно п.1.5 вищезазначеного договору, кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника №1000 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням, на який кредитні кошти, зазначені в договорі, було зараховано в повному обсязі (том 1 а.с а.с 209, 210).

Отже, судом обґрунтовано встановлено і з цим погоджується й колегія суддів, що укладаючи вищезазначений кредитний договір, сторони не мали на меті приховати інший правочин, який вони на справді хотіли вчинити, а відповідно відсутні підстави для визнання кредитного договору удаваним правочином, в розумінні ст.. 235 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом, суд 1 інстанції обґрунтовано виходив з того, що зобовязання повинні виконуватись належним чином, які ОСОБА_2 в повному обсязі не виконуються, а отже позов є доведеним та обґрунтованим.

Згідно зі статтями 526, 527, 530, 610, 612, 1049, 1050, 1054 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

З матеріалів справи вбачається, що 23.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачкою ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 84-1010МВ/06, згідно якого кредитор, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, надав відповідачці ОСОБА_2 у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 124 690,00 швейцарських франків, а відповідач ОСОБА_2 зобов'язалась повернути до 22.11.2017 року отримані від позивача кошти згідно умов договору, а також сплачувати відсотки за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки у розмірі 8,49% річних.

Як вбачається із Дозволу № 75-2 виданого АКІБ «УкрСиббанк» від 24 грудня 2001 року, позивач має право здійснення операцій, визначеннях пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатками до цього дозволу (том 1 а.с.97-99).

Так пунктом 1.1. кредитного договору 84-1010МВ/06 від 23.11.2006 року, встановлено, що банк зобовязується надати позичальнику кредит в іноземній валюті у швейцарських франках в сумі 124690,00 швейцарських франків.

Згідно п.1.5 вищезазначеного договору, кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника №1000 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

Згідно п.1.2.2. вищезазначеного договору, позичальник у будь-якому випадку зобов'язався повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту.

Згідно п.7.1. вищезазначеного договору, за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених цим договором, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в порядку, визначеному цим пунктом.

Додатковою угодою №1 до вищевказаного договору, сторони встановили порядок нарахування штрафних санкцій, пені у випадку порушення позичальником термінів погашення грошових зобов'язань.

Також п. п. 8.2, 9.13 договору встановлено, що сторони домовились вважати, що уклавши цей Договір, позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами цього договору, підтверджує свої права та обовязки за цим Договором і погоджується з ними, підтверджуючи свою здатність виконувати умови цього Договору, та що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також що перед укладанням цього Договору отримав від Банку інформаційний лист згідно вимог ЗУ «Про захист прав споживачів».

Отже, банком в повному обсязі було виконано умови договору та перераховано на поточний рахунок позичальника обумовлені договором кредитні кошти, які в порушення договору ОСОБА_2 належним чином не повертає, у звязку з чим станом на 02.10.2014 року утворилася заборгованість в сумі 1 334 779, 32 грн., яка складається з: 893 254,18 грн. заборгованість за кредитом; 257 863,70 грн. - заборгованість по відсоткам; 115 655,61 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту; 68 005,83 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам.

Вказані висновки суду відповідають обставинам справи, зроблені відповідно до умов договору, норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірним і повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.

За змістом ст. 599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобовязання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка дійсно в повній мірі не виконувала умови договору, у звязку з чим виникла заборгованість, яку суд обґрунтовано вирішив стягнути на користь Банку, відповідно до наданого розрахунку, який ОСОБА_2 не спростовано та він узгоджується з умовами кредитного договору.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що банком не було надано суду меморіальних касових ордерів про переказ кредитних коштів у швейцарських франках на рахунок позичальника № 1000, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки таке твердження спростовується матеріалами справи, а саме ордерами на видачу кредиту (том 1 а.с. 209-210.)

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, а відповідно до ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 213, 214 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 вересня 2015 року - залишити без змін

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: