Номер провадження: 22-ц/785/871/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Драгомерецького М.М.

суддів: Черевка П.М.,

ОСОБА_2,

при секретарі: Томашевській К.В.,

за участю: відповідачів за первісним позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_4, а також їх представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 і ОСОБА_3, та ОСОБА_6 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 09 серпня 2016 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, виселення, визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою та за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення завданої недійсним правочином основних реальних збитків, додаткових матеріальних збитків, упущеної вигоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

27 жовтня 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, виселення, визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою.

Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 29 квітня 2010 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_3, від імені якого діяла ОСОБА_4, було укладено нотаріально посвідчений договір позики, відповідно до умов якого відповідач взяв у ОСОБА_6 в борг грошові кошти у розмірі 270 115 гривень, що за офіційним курсом гривні до долара США на момент укладання цього договору складало 34 080 дол. США, строком до 29.04.2011 року.

З метою забезпечення повного і своєчасного виконання боргових зобов'язань за Договором позики 29.04.2010 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, від імені якого діяла ОСОБА_4, був укладений Іпотечний договір, згідно до умов якого відповідач передав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру №9, що розташована у будинку № 19, корпус № 4 по вулиці Варненській у місті Одесі, загальною площею 44,1 кв.м..

Позивач стверджує, що на теперішній час відповідачі взяті на себе зобов'язання щодо погашення заборгованості належним чином не виконують, в результаті чого мають перед позивачем заборгованість. На підставі зазначеного, ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом та просив його задовольнити з наведених у позовній заяві правових підстав.

25 грудня 2015 року ОСОБА_3 і ОСОБА_4 звернулись до суду із зустрічною позовною заявою, яка була ними уточнена, до ОСОБА_6 про визнання договору іпотеки недійсним, застосування наслідків недійсності правочину, стягнення завданої недійсним правочином шкоди.

Посилаючись на те, що відповідно до п. 1 договору позики, у борг ОСОБА_3 надавались грошові кошти у розмірі 270 115 гривень. В той же час, на забезпечення гарантій виконання цього договору ОСОБА_4 було укладено договір іпотеки нерухомого майна, вартістю 372 336 гривень. Різниця між ціною зобовязання і ціною майна, що передавалося складає 102 221 гривню.

На думку позивачів за зустрічним позовом, вказана різниця є прямим доказом укладання договору іпотеки під впливом тяжкої обставини - незадовільного матеріального стану, та одночасно слугує доказом вкрай невигідних умов угоди, що відповідно до ст.233 ЦК України має правовим наслідком визнання договору недійсним.

Окрім того, позивачі зазначають, що у випадку реалізації квартири №9 в будинку №19 корп. №4 по вул. Варненській у місті Одесі на вигідних умовах, за ринковими цінами, вони могли б реалізувати свою квартиру за 46 947 дол. США, в наслідок чого їм завдано основних реальних матеріальних збитків.

Також позивачі за зустрічним позовом стверджують, що внаслідок виконання умов основного договору позики, за для унеможливлення настання негативних наслідків за договором іпотеки, вони передали ОСОБА_6 грошові кошти в загальному розмірі 35 855 дол. США, які останній присвоїв безповоротно, що підтвердив власноручно написаними розписками, без викладення і визначення в них факту повернення боргу за договором позики, чим, на їх думку, їм завдано додаткових матеріальних збитків.

А тому ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просили їх позовні вимоги задовольнити в повному обсязі з правових підстав, наведених в уточненій позовній заяві.

У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом ОСОБА_6 ОСОБА_7, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову повнісю заперечував, факт повернення відповідачами будь-яких грошових коштів за договором позики від 29.04.2010 року не визнавав.

Відповідач ОСОБА_4, її представник ОСОБА_5, яка є також представником ОСОБА_3, проти первісного позову заперечували, зустрічний позов підтримали просили його задовольнити, з викладених в їх позовній заяві, з урахуванням уточнень, правових підстав.

Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 09 серпня 2016 року у задоволенні первісного та зустрічного позовів відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_3 та ОСОБА_4 просить змінити рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким вимоги зустрічної позовної заяви задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні його позовних вимог, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити у повному обсязі, в іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

У судове засідання до апеляційного суду позивач за первісним позовом ОСОБА_6 та його представник не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином, завчасно та неодноразово. Крім того, від представника ОСОБА_6 - ОСОБА_9 13.06.2017 року надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Тому у відповідності до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка позивача за первісним позовом та його представника, які були сповіщенні належним чином, до суду апеляційної інстанції не перешкоджає подальшому розглядові справи та у їх доступі до апеляційного суду.

Заслухавши доповідача, який доповів зміст оскаржуваного рішення, доводи апеляційних скарг, а також пояснення та заперчення на них, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду першої інстанції без зміни, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_6, суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про те, що позивач не скористався своїм правом залишити собі предмет іпотеки в рахунок погашення боргу за договором позики від 29 квітня 2010 року на підставі виконавчого напису про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1, виданого приватним нотаріусом ОМНО ОСОБА_10 06 вересня 2012 року, не сплатив відповідачам за первісним позовом різницю між вартістю майна, яка була узгодженами сторонами Іпотечного договору і визначена у 280 000 гривень, та боргом за виконавчим документом 289 229,10 гривень. Зазначені обставини вказують на зловживання ОСОБА_6 своїми правами, внаслідок чого ним штучно було збільшено розмір боргу до 1 030 435,47 гривень, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

У звязку із тим, що вимоги первісного позову про виселення, визнання осіб такими, що втратили право користування квартирою є похідними від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у задоволенні яких відмовлено, а тому суд першої інстанції правомірно відмовив й у задоволенні інших позовних вимог.

Розглядаючи вимоги зустрічної позовної заяви, суд першої інстанції вірно дав оцінку тим обставинам, що надані суду розписки, написані ОСОБА_6 та ОСОБА_11 про отримання від ОСОБА_4 та ОСОБА_3 певних грошових сум не можуть бути прийняті у якості виконання відповідачами за первісним позовом своїх зобов'язань. Оскільки, по-перше, сума, визначена у наданих розписках, не збігається з сумою боргу, вказаній у договорі позики, по-друге, майже усі надані розписки містять вказівку на те, що підтверджують повернення саме процентів, хоча спірний договір позики є безпроцентним, по-третє, жодна з оглянутих розписок не містить посилання на договір позики від 29.04.2010 року.

А тому вищевказані розписки не можуть бути враховані судом як належний доказ, який свідчить про повернення боржниками грошових сум позивачеві саме за договором позики від 29.04.2010 року.

Також, судом першої інстанції вірно встановлено, що під час укладення Договору іпотеки ОСОБА_4 не перебувала у тяжкому психічному стані.

Отже, судова колегія погоджується із висновком місцевого суду, про те, що на час укладання оспорюваного договору вартість спірної квартири була вдвічи більшою, ніж визначено у пункті 3 Договору іпотеки, що є підставою для визнання договру недійсним не заслуговують на увагу, оскільки саме сторонами за домовленістю у відповідності до статті 6 ЦК України була погоджена вартість предмету іпотеки у розмірі 280 000 гривень без залучення експертів.

Крім того, у пункті 6 Договору позики вказано, що він укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин.

За таких обставин, розглядаючи спір, місцевий суд вірно послався на норми закону, що регулюють правовідносини, які виникли між сторонами.

Суд перевірив усі докази, які навів позивач ОСОБА_6 у підтвердження первісних позовних вимог, а відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - у підтвердження свого зустрічного позову, навів у рішенні фактичні обставини, які були встановлені судом при розгляді справи, вірно застосував правові норми, що регулюють ці правовідносини, та зробив вірний висновок про відмову у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог.

Посилання в апеляційній скарзі ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 і ОСОБА_3 на те, що місцевий суд не прийняв до уваги тих обставин, що відповідачами було повернуто грошові кошти за договором позики, що підтверджується розписками написаними ОСОБА_6 та ОСОБА_11 не приймається судовою колегією до уваги, оскільки надані розписки ані за сумами, ані за датами, ані за формою не відповідають договору позики від 29 квтіня 2010 року, а розписки від 29.04.2010 року, 07.05.2010 року, 29.12.2010 року та 29.01.2011 року вказують на отримання грошових коштів ОСОБА_11 від ОСОБА_4, однак ОСОБА_11 взагалі не була стороною спірного договору позики.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що місцевий суд дійшов до помилкового висновку, про те, що він не скристався своїм правом залишити предмет іпотеки та сплатити різницю між вартістю майна та боргом, оскільки він не мав фінансової можливості сплатити цю різницю на момент проведення його оцінки в рамках виконавчого провадження є недоведеними та безпідставними.

За таких обставин доводи в апеляційних скаргах про те, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону, не заслуговують на увагу, оскільки наведені в апеляційних скаргах доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Таким чином, судова колегія дійшла до висновку, що суд першої інстанції в межах заявлених вимог повно і всебічно розглянув справу, дав належу оцінку наданим доказам, постановив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. 303,307 ч.1 п.1, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 і ОСОБА_3, та ОСОБА_6 відхилити, рішення Київського районного суду м.Одеси від 09 серпня 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак вона може бути оскаржена на протязі двадцяти днів з дня її проголошення до суду касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

ОСОБА_12

ОСОБА_2