Справа № 471/251/17-ц
Провадження №2/471/197/17
Номер рядка звіту 26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" травня 2017 р.

Братський районний суд Миколаївської області

в складі:

головуючого судді - Скарницької І.Б.,

за участю секретаря - Романчук О.О.,

позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у судовому засіданні в залі суду с-ща Братське цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 24 грудня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав 10000 дол. США, які останній зобов'язався повернути до 25 грудня 2016 року. Проте, свої зобов'язання відповідач не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 333243,17 грн.

Під час судового засідання позивач підтримав свої позовні вимоги, просив про їх задоволення.

Відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Під час розгляду справи судом встановлено, що 24 грудня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача кошти у сумі 10000 дол. США, з кінцевим терміном повернення 25 грудня 2016 року. На підтвердження отримання коштів, відповідачем було власноруч складено розписку, оригінал якого досліджено судом у судовому засіданні.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідач свої зобов'язання до договором не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 333243, 17 коп., за курсом НБУ станом на 24.03.2017 року, де 270577,00 грн. сума боргу, 9518,35 - три проценти річних від простроченої суми боргу, 53147,28 - проценти за користування коштами.

Що стосується валюти виконання зобов'язання, слід зазначити наступне.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Така ж правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України. у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

На підставі вищевказаного, проаналізувавши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог та про можливість їх задоволення.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід також стягнути судовий збір в розмірі 3332,43 грн.

Керуючись ст.ст. 209, 214, 215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму у розмірі 333243 (триста тридцять три тисячі двісті сорок три) гривні 17 копійок, яка складається з 270577 (двісті сімдесяти тисяч п'ятсот сімдесят семи) гривень 00 копійок - боргу, 9518 (дев'ять тисяч п'ятсот вісімнадцять) гривень 35 копійок - три проценти річних від простроченої суму, 53147 (п'ятдесят три тисячі сто сорок сім) гривень 28 копійок - проценти за користування грошовими коштами за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати понесені при сплаті судового збору в розмірі 3332 (три тисячі триста тридцять дві) гривні 43 копійки.

На рішення протягом десяти днів може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Миколаївської області через Братський районний суд Миколаївської області.

Суддя І.Б. Скарницька