Справа № 462/4505/16 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/1562/17 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Ванівського О.М., Ніткевича А.В.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні позивача ОСОБА_2, представника відповідача ПАТ «Українська залізниця» - Антонюка С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 грудня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої заробітної плати та зобов'язання нарахувати і виплатити заробітну плату за відпрацьований надурочний час, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 21 грудня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої заробітної плати за період з 01.12.2010 року по 09.12.2010 року в розмірі 348,58 грн., виплату сум обов'язкових податків до державних фондів і військового збору за рахунок Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та зобов'язання нарахувати і виплатити заробітну плату за відпрацьований в листопаді 2010 року надурочний час, що не була виплачена при звільненні, - відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Вважає рішення незаконним, необґрунтованим, судом невірно застосовано норми матеріального права, суд дійшов хибного висновку, який не відповідає дійсним обставинам справи. Зазначає, що відповідачем не виплачено вчасно за 9 днів в період з 01.12.2010 року по 09.12.2010 року 348,58 грн. Також, зазначає, що переглянувши копії маршрутних листів, йому стало відомо, що при звільненні його з роботи відповідачем із посади начальника пасажирського поїзда 30.11.2010 року, йому не було нараховано та не виплачено понаднормово відпрацьовані години, що оплачується в подвійному розмірі годинної ставки, а саме: 53год. 33хв.; 3,5 добових; 16год. нічних; 8 годин вечірніх. Вказує на те, що наявність маршрутного листа №0730 за грудень 2010 року уже свідчить про наявність понаднормових годин, тому відповідачем грубо порушено норми ст.ст. 106, 116 КзПП України, оскільки йому не було виплачено вчасно при звільненні усю належну заробітну плату.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача на підтримання апеляційної скарги, представника відповідача - в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 40 п.3, 106, 117 КЗпП України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», п.п. 14.1.180 ст. 14 Податкового кодексу України, п.168.1.1, п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України, п. 10 Методичних рекомендацій щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затвердженого наказом Мінпраці від 19.04.2006 року №138, - виходив з того, що наказом № 2147/ос від 30.11.2010 року ОСОБА_2 з 30.11.2010 року було звільнено з роботи з посади начальника пасажирського поїзда ДТГО «Львівська залізниця» на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. Також, встановлено, що остаточний розрахунок з ОСОБА_2, як звільненим працівником, в порушення ст.116 КЗпП України проведено не в день звільнення 30.11.2010 року, а 09.12.2010 року. Проте, на виконання вимог ст.117 КЗпП України відповідачем 18.05.2016 року виплачені ОСОБА_2 кошти в сумі 768,77 грн., згідно платіжного доручення №712 від 18.05.2016 року, які останній отримав 23.05.2016 року, як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні - з 01.12.2010 року по 09.12.2010 року, з якого утримано податок з доходів фізичних осіб та військовий збір. Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 як на підставу своїх позовних вимог покликається на неправильність розрахунку відповідача при нарахуванні йому за період з 01.12.2010 року по 09.12.2010 року і недоплату 348,58 грн. З огляду вимогу ОСОБА_2 про стягнення цієї суми, суд вважає, що фактично дана вимога за своєю суттю, предметом та підставами є вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, а тому не може вважатись позовною вимогою про стягнення заробітної плати. Для розрахунку середньоденного заробітку застосовується Постанова Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Суд критично оцінює доводи позивача, що середньоденний заробіток для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.12.2010 року по 09.12.2010 року становить 124,15 грн., як це зазначено в довідці про його середню заробітну плату (дохід) №3146 від 08.12.2010 року, оскільки дана довідка, як вбачається з її змісту, видавалась для пред'явлення в органи соціального страхування на випадок безробіття і розрахунок середньоденної заробітної плати до цієї довідки обчислювався, згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 № 1266, за останні 6 календарних місяців, що передують події, з якою пов'язана виплата. Натомість середньоденна заробітна плата, яка покладена в основу розрахунку відповідача, в сумі 95,50 грн. є коректною, її обрахунок проведено відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 і позивачем цього не спростовано. Таким чином, згідно вимог ст.117 КЗпП України, позивачу правильно нараховано суму середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 01.12.2010 року по 09.12.2010 року в розмірі 955 грн. (95,50 х 10), з яких утримано податок з доходів фізичних осіб - 171,90 грн., та військовий збір - 14,33 грн., відтак до виплати 768,77 грн., які сплачено позивачу. Твердження ОСОБА_2, що з середнього заробітку не підлягають утриманню обов'язкові платежі - податок на доходи фізичних осіб та військовий збір, і вимога позивача про виплату сум обов'язкових податків до державних фондів та військового збору за рахунок Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» не ґрунтуються на законі. Що стосується позовної вимоги про зобов'язання нарахувати і виплатити ОСОБА_2 заробітну плату за відпрацьований в листопаді 2010 року надурочний час, що не була виплачена йому при звільненні, то вирішуючи таку, суд виходить із наступного. Згідно пункту 1.3. наказу Укрзалізниці від 10.03.1994 №40 Ц «Особливості регулювання робочого часу і часу відпочинку окремих категорій працівників залізничного транспорту, безпосередньо пов'язаних із забезпеченням безпеки руху поїздів і обслуговування пасажирів» на підприємствах залізниці для працівників зайнятих на цілодобових безперервних роботах може запроваджуватись підсумований облік робочого часу з періодом обліку - місяць, квартал, тура. Квартальний облік робочого часу допускається тільки при наявності затвердженого графіка роботи і відпочинку на весь обліковий період - квартал. В даному випадку по ЛВЧД-1: обліковий період для робітників з роз'їзним характером роботи встановлено підсумований облік робочого часу з періодом обліку - квартал (підстава п. 5.4 Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників Пасажирського вагонного депо Львів, копія додається). Графік роботи на 4 квартал 2010 рік, де норма робочого часу в обліковому періоді для працівників, які працюють в умовах шестиденного робочого тижня має бути - 526 год.: в т.ч. жовтень - 172 год.; листопад - 174 год.; грудень - 180 год. Фактично відпрацьовано у жовтні - 44 год. - робочий час; 61,0 год. - відпустка без збереження за заявою працівника; 66 год. - додаткова відпустка; листопад місяць - фактично відпрацьовано - 205 год., відпрацьовано в обліковому періоді 249 год. Тоді нормальна тривалість робочого часу за обліковий період роботи має складати: 172+174+180-66-61 = 399 год., при подальшій роботі. З 30.11.2010 року ОСОБА_2 звільнений за п.3 ст.40 КЗпП України (день звільнення робочий день). Крім цього, вимоги ОСОБА_2 про стягнення заробітної плати вже були предметом судових розглядів, зокрема, рішенням Галицького районного суду м.Львова від 03.11.2015 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 29.01.2016 року, а також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.09.2016 року, яким встановлено, що у відповідача не існує заборгованості перед позивачем по виплаті заробітної плати. Отже, нарахування та виплата заробітної плати позивачу здійснено у розмірі, що відповідає чинному законодавству, а тому вимоги про здійснення нарахувань та виплати заробітної плати за відпрацьовані години (надурочний час) є безпідставними. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд вважає, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а тому в задоволенні позову ОСОБА_2 необхідно відмовити. Слід зауважити, що під час розгляду справи позивач і представник відповідача наводили доводи і обгрунтування відповідно щодо непропуску і пропуску строку звернення ОСОБА_2 до суду з даним позовом. В даній справі суд дійшов висновку про відмову в позові з підстав недоведеності позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону не відповідають, обставини ж які суд вважав встановленими, - не доведені, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позовних вимог.

Як вбачається із матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорювалось та не спростовано 30.11.2010 року позивача звільнено з роботи за наказом №2147/ос при цьому повний розрахунок при звільненні з ним проведено у день звільнення не було, а такий проведено 9.12.2010 року, тобто на десятий день після звільнення.

У зв'язку з цим відповідачем виплачено позивачу кошти, виплата яких передбачається ст. 117 КЗпП України, а саме середній заробіток за час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Вважаючи, що виплачену суму нараховано йому помилково, у меншому розмірі, позивач звернувся з даним позовом, у якому у одній із вимог просив стягнути на його користь з відповідача недоплачену різницю вказаної, необхідної до виплати суми у розмірі 348,58 грн. При цьому позивачем вказану суму розраховано беручи до уваги дані у довідці відповідача про середньоденну заробітну плату у розмірі 124,15 грн., яка подана відповідачем для розрахунку виплат на випадок безробіття (а.с. 7).

Колегія суддів вважає, що таке посилання позивача є безпідставним, оскільки відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, якою затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, середньоденний заробіток при здійсненні виплат в порядку ст. 117 КЗпП України розраховується шляхом ділення заробітної плати за два останні відпрацьовані місяці на кількість відпрацьованих робочих днів у ці місяці.

Зважаючи на те, що у період вересень-жовтень 2010 року (які беруться до уваги як два останні відпрацьовані місяці, що взято до уваги і відповідачем, про що ним детально вказано у запереченні на позовну заяву) позивач відпрацював 28 робочих днів та отримав 3352,75 грн. та 2063,06 грн. відповідно його середньоденна заробітна плата становитиме 3352,75 грн. + 2063,06 грн. /28 робочих днів = 193,42 грн.

Тобто суму більшу ніж була взята до уваги відповідачем при здійсненні виплати позивачу в порядку ст. 117 КЗпП України.

Однак, колегія суддів, зважає і на те, що відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Рішенням Конституційного Суду України від 22.02.2012 року у справі №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу встановлено, що положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Вказане має місце і у даному випадку, оскільки позивач з першою із заявлених ним вимог звернувся до суду 22.08.2016 року, хоч фактичний розрахунок з позивачем мав місце саме 9.12.2010 року, про що ним самим і вказано у позовній заяві тобто позивачем пропущено строк на звернення до суду з даною вимогою.

Посилання позивача на рішення Конституційного Суду України 15.10.2013 року №8-рп/2013, згідно якого в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат слід вважати помилковим.

Оскільки у даному випадку вимога позивача не стосується недоотриманої ним саме заробітної падати, а виплат середнього заробітку за час затримки розрахунку, що не є одним і тим же, про що йшлося вище.

Зважаючи на вказане, а саме, те, що позивач з даною вимогою звернувся після пропуску ним тримісячного строку на звернення з такою вимогою, жодних мотивів з приводу пропуску такого строку ним не наведено, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову у цій частині вимог слід відмовити за пропуском строку на звернення до суду позивача, зважаючи також і на п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» згідно змісту якого: «встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.».

Що ж стосується другої із заявлених позивачем вимог, то, на думку колегії суддів, доводи позивача у частині цієї вимоги частково слід вважати обґрунтованими.

Так, як вбачається із наявних у матеріалах справи маршрутних листів а.с. 13-15, згаданих вже заперечень відповідача на позов а.с. 27-33, розрахункових листів а.с. 40-41, позивачем дійсно у період жовтень, листопад 2010 року було відпрацьовано 249 годин, за необхідних до відпрацювання - 219 годин, зважаючи на кількість необхідних до відпрацювання у кварталі 526 годин, те, що у грудні позивач вже на роботі не працював (180 годин), а також у жовтні місяці перебував 127 годин у відпустках (526 - 180 - 66 - 61 = 219).

Натомість позивачу за вказаний період не виплачено заробітної плати з розрахунку 249 годин, а з розрахунку 219 годин, тобто 30 годин позивачем було відпрацьовано понаднормово без проведення відповідних виплат за відпрацьовані години у надурочний час.

Зважаючи на вказане слід вважати, що позивачу не були належним чином оплачені, у відповідності до вимог закону 30 годин відпрацьованих надурочно (ст. 106 КЗпП України).

При цьому посилання відповідача на Методичні рекомендації щодо застосування підсумованого обліку робочого часу, затверджених наказом Мінпраці від 19.04.2006 р. № 138 не слід вважати обґрунтованим, оскільки розрахунок необхідних до відпрацювання квартальних 526 годин міг би братись до уваги при роботі позивача увесь квартал, позивач же відпрацював лише два місяці, а тому до розрахунку слід брати необхідні до відпрацювання години у цих місяцях та реально відпрацьовані позивачем години у цих місяцях, про що йшлося вище.

Вказана вимога позивача, згідно вимог закону не обмежена будь-яким строком позовної давності (ст. 233 ч.2 КЗпП України та згадане вже рішення Конституційного Суду України 15.10.2013 року №8-рп/2013).

Що стосується посилання відповідача на встановлені обставини у рішенні по справі №461/7765/15 за позовом ОСОБА_2 до ДТГО «Львівська залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, а саме за яким, на думку відповідача, встановлено відсутність у відповідача заборгованості перед позивачем по заробітній платі, то слід вказати, що у вказаній справі не йшлося про обставини, на які посилався позивач у даній справі та такі не підлягали перевірці, а тому такі не слід вважати обставинами, що не підлягають доказуванню у даній справі.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими та таку задовольнити частково. Рішення ж суду слід скасувати з ухваленням нового рішення про задоволення позову частково, а саме слід зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплатити на користь позивача заробітну плату за відпрацьовані години у надурочний час з розрахунку відпрацьованих 30 годин понаднормово у період жовтень - листопад 2010 року.

В задоволенні решти позову слід відмовити.

Відповідно до задоволених вимог позову та апеляційної карги слід вирішити питання стягнення судового збору.

Що стосується стягнення витрат на правову допомогу, про що просив позивач, то його доводи стосовно необхідності стягнення такої є безпідставними, оскільки жодних даних про те, що особа з якою позивач уклав договір є адвокатом, або за законом має право на надання правової допомоги (ч.1 ст. 56 ЦПК України), - у матеріалах справи немає, а наявність у особи диплому магістра за спеціальністю правознавство про це не свідчить, а крім цього жодних даних про понесення позивачем витрат на правову допомогу матеріали справи не містять.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.2-4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 21 грудня 2016 року - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення невиплаченої заробітної плати та зобов'язання нарахувати і виплатити заробітну плату за відпрацьований надурочний час - задовольнити частково.

Зобов'язати Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» здійснити нарахування та виплатити на користь ОСОБА_2 заробітну плату за відпрацьовані години у надурочний час з розрахунку відпрацьованих 30 годин понаднормово у період жовтень - листопад 2010 року.

У задоволені решти позову - відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в користь держави 551,2 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 606,32 грн. судового збору за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: О.М. Ванівський

А.В. Ніткевич