АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 642/3225/13-ц Головуючий 1 інстанції Клименко О.І.
Провадження № 22ц/790/2769/17 Доповідач: Коваленко І.П.
Категорія: договірні
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2017 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого Коваленко І.П

суддів Овсяннікової А.І., Малінської С.М.

при секретарі Дмитренко А.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 на заочне рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 27 серпня 2013 року по справі за позовом Акціонерного товариства «БМ Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2013 року АТ «БМ Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 07 квітня 2008 року між ним та відповідачкою укладено кредитний договір за умовами якого остання отримала у кредит 38 700 доларів США з кінцевим терміном повернення 06 квітня 2015 року. Зобов'язання за договором ОСОБА_1 належним чином не виконує, станом на 14 березня 2013 року сума її заборгованості складає 26 337,42 доларів США, що еквівалентно 210 515 грн.

У зв'язку з цим, просив суд стягнути з відповідачки на користь Банку заборгованість за кредитним договором від 07 квітня 2008 року у розмірі 210 515 грн., а також судові витрати у розмірі 2 105,15 грн.

Відповідачка в судове засідання не з'явилася, справа розглянута у її відсутності.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 27 серпня 2013 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 07 квітня 2008 року у розмірі 210 515 грн., а також суму сплаченого судового збору у розмірі 2 105,15 грн.

Ухвалою Ленінського районного суду м.Харкова від 13 січня 2017 року заяву відповідачки про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1.а в особі її представника ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі; вказує, що позивачем не доведено факт отримання нею грошових коштів з каси банку у сумі 38 700 доларів США. Крім того, судом першої інстанції не враховано пропуску Банком строку спеціальної позовної давності щодо стягнення пені. Вважає пункт 8.1. кредитного договору нікчемним, оскільки чинним законодавством передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору, тоді як Банк нарахував заборгованість за підвищеною відсотковою ставкою.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що 07 квітня 2008 року між ТОВ «БМ Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір за умовами якого остання отримала у кредит 38 700 доларів США з кінцевим терміном повернення 06 квітня 2015 року (а.с.4 т.1).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ст. 1052 ЦК України, положення якої згідно з ч. 2 ст. 1054 цього Кодексу застосовуються до відносин за кредитним договором, у разі невиконання позичальником обов'язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов'язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якій одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Відповідно до ст. 525,526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Матеріали справи свідчать, що станом на 14 березня 2013 року сума заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором складає 26 337,42 доларів США, що еквівалентно 210 515 грн., з яких:

-14 840,97 доларів США, що еквівалентно 118 623,87 грн. - строкова сума заборгованості по кредиту;

-9 792,94 доларів США, що еквівалентно 78 274,97 грн. - прострочена сума заборгованості по кредиту;

-187,62 доларів США, що еквівалентно 1 515,63 грн. - прострочена сума заборгованості по процентам;

-95,59 доларів США, що еквівалентно 764,05 грн. - строкова сума заборгованості по процентам;

1 418,30 доларів США, що еквівалентно 11 336,47 грн. - пеня за період з 05 грудня 2011 року по 13 березня 2013 року.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог банку і стягнення цієї суми з відповідачки на користь позивача.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині застосування судом строків позовної давності, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто упродовж дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Спеціальна позовна давність установлюється законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України.

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тобто цією нормою встановлені суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме: передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. Відповідно суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

У матеріалах справи відсутня заява відповідача про застосування строків позовної давності, подана до винесення місцевим судом рішення, відповідно до вимог частини третьої статті 267 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідна заява не була надана в суд відповідачем у зв'язку з неправомірними діями суду першої інстанції та в зв'язку з ухваленням судом заочного рішення, не спростовує висновків суду першої інстанції з урахуванням того , що з матеріалів справи вбачається, що відповідачка була обізнана про розгляд справи, оскільки отримувала судові повістки (а.с. 33, 44, 50), крім того на а.с.45 знаходиться заява ОСОБА_1 про ознайомлення з матеріалами справи ,з якої вбачається, що з матеріалами справи вона ознайомлена 06.08.2013 р., в зв'язку з чим не була позбавлена можливості звернутися до суду із відповідною заявою.

Крім того, не приймаються колегією суддів доводи відповідачки стосовно того, що позивачем не доведено факт отримання нею грошових коштів з каси банку у сумі 38 700 доларів США, оскільки представником банку надано копію заяви про видачу готівки від 07.04.2008 року, квитанція про здійснення валютно-обмінної операції від 07.04.2008 року, видатковий касовий ордер від 07.04.2008 року. (а.с.75-76).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального в процесуального права і підстав для його скасування або зміни не вбачається.

На підставі наведеного та керуючись п.1ч.1 ст.307, 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі її представника ОСОБА_2 - відхилити.

Заочне рішення Ленінського районного суду м.Харкова від 27 серпня 2013 року - залишено без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді