Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/2459/17 Головуючий у 1-й інстанції: Олійник М.Ю.
Є.У.№ 2-353/11 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2017 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Гончар М.С.,

секретар: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця Михайлівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Михайлівського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Михайлівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області щодо винесення 28 лютого 2017 року постанови про відкриття виконавчого провадження та постанови про арешт майна боржника в межах виконавчого провадження №53465052. Скарга мотивована неправомірністю дій державного виконавця, так як постанови були винесені на підставі виконавчого листа № 2-353/11 від 26 вересня 2011 року, виданого Михайлівським районним судом Запорізької області, строк пред'явлення якого до виконання - 15 червня 2012 року. Так як стягувач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся із заявою про примусове виконання рішення лише 20 лютого 2017 року, ним був пропущений строк пред'явлення виконавчого документа до виконання. На підставі викладеного скаржником зазначено, що державний виконавець мав повернути виконавчий лист стягувачу без прийняття до виконання, в зв'язку з чим постанови про відкриття провадження та накладення арешту є незаконними та підлягають скасуванню.

Ухвалою судді Михайлівського районного суду Запорізької області від 18 квітня 2017 року в задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржувану ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою византи неправомірними дії Михайлівського районного ВДВС ГТУЮ у Запорізькій області щодо винесення 28.02.2017 року постанови про відкриття виконавчого провадженя № 53465052 та постанови про арешт майна боржника; скасувати постанову від 28.02.2017 року про відкриття виконавчого провадження № 53465052; скасувати постанову від 28.02.2017 року про арешт майна боржника в рамках виконавчого провадження.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

В силу ст. ст.129,129-1 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов'язковість судових рішень. Судові рішення ухвалюються судами іменем України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом (стаття 14 ЦПК України).

Виконання судового рішення є обов'язком відповідача з часу набрання рішення законної сили.

Правосуддя здійснюється не лише в результаті розгляду і вирішення цивільної справи, а за умов реального захисту прав, свобод та інтересів учасників цивільного судочинства, що можливо при реалізації судових рішень і перш за все в порядку їх примусового виконання у процедурах виконавчого провадження, передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У прецедентній практиці Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував на значенні своєчасного виконання рішень суду для захисту прав та свобод людини і громадянина, зауважуючи, що виконання судових рішень є невід'ємною частиною цивільного процесу, a несвоєчасне виконання судових рішень є таким, що суперечить п. 1ст. 6 ЄКПЛ, і є порушенням права на суд. Так, у справі Хорнсбі проти Греції ЄСПЛ зауважив, що право на суд стало б ілюзорним, якщо б правова система держави дозволяла, щоб кінцеве та обов'язкове рішення суду залишалося невиконаним, що завдавало б шкоду одній зі сторін. Виконання рішень, ухвалених будь-яким судом, слід розглядати як невід'ємну частину «судового розгляду» для цілей ст. 6 ЄКПЛ. Така позиція ЄСПЛ підтримувалася судом також і у рішеннях Ромашов проти України, Дубенко проти України, Вассерман проти Росії, Малиновський проти Росії, Гіззатова проти Росії та ін.

Відповідно до ч. 1ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження, зокрема, має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами виконавчого провадження до суду, який видав виконавчий документ, в порядку, передбаченому законом (статті383,384 ЦПК України).

Згідно ст. 387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Судом встановлено, що, що рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 15 червня 2011 року з ОСОБА_3 згідно договору поруки від 04.09.2007 року на користь ПАТ КБ «Приватбанк» стягнута заборгованість ПП «Аквіла» за кредитним договором № ВЛ 2768/ кц від 04.09.2007р. у розмірі 613 667,46 грн., а також судові витрати у розмірі 1820,00 грн.

26 вересня 2011 року на підставі вказаного рішення суду, що набрало законної сили 26 червня 2011 року, видано виконавчий лист про стягнення заборгованості, строком пред'явлення до виконання якого зазначено до 15 червня 2012 року (а.с.24), що відповідає положенням ч.1 ст.22 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції закону №2677-VІ, що діяла на час виникнення правовідносин).

Так, згідно із ч.2 ст.22 закону «Про виконавче провадження» строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Отже, за загальним правилом, виконавчий лист, виданий на підставі рішення суду в цивільній справі, мав бути пред'явлений до примусового виконання протягом одного року з наступного дня після набрання рішенням законної сили.

Стягувач неодноразово звертався із заявами про відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом.

Востаннє виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» 31 березня 2014 року.

21лютого 2017 року стягував повторно звернувся до виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження.

28 лютого 2017 року за заявою стягувача державним виконавцем Солоткіною Ю.О. було відкрито виконавче провадження № 53465052 за виконавчим листом № 2-353/11 від 26 вересня 2011 року про стягнення суми боргу. Крім того, постановою від 28 лютого 2017 року накладено арешт на майно боржника ОСОБА_3 (а.с.22-23).

Згідно з п.1 ч.1 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції чинній на момент видачі виконавчого листа) державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в ст.17 цього Закону за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

Відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.25 Закону державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо: не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення, де розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Пунктом другим частини першої статті 22 Закону передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання протягом року.

Відповідно до ст.23 Закону строки пред'явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред'явленням виконавчого документа до виконання; частковим виконанням рішення боржником; наданням судом, який видав виконавчий документ, відстрочки або розстрочки виконання рішення.

Після переривання строку пред'явлення виконавчого документа до виконання перебіг строку поновлюється. Час, що минув до переривання строку, до нового строку не зараховується.

Відповідно до ч.5 ст.47 Закону повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби (ч. 1 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження»).

За змістом положень ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі, зокрема, пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання.

Частиною першою ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, передбачено, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років. Відомості про те, що право банку на повторне пред'явлення до примусового виконання виконавчого листа втрачено, в матеріалах справи відсутні.

Статтею 5 ЦК України передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до положень. п.п. 5-7 Розділу Перехідні положення Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Рішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

Відповідно до т. 12 зазначеного Закону виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудовим спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

У разі повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю в повному обсязі або частково виконати рішення строк пред'явлення такого документа до виконання після переривання встановлюється з дня його повернення, а в разі повернення виконавчого документа у зв'язку із встановленою законом забороною щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, а також проведення інших виконавчих дій стосовно боржника - з дня закінчення строку дії відповідної заборони.

Таким чином, строк пред'явлення виконавчого листа №2-353/11 від 26 вересня 2011 року відповідно до вказаних вище положень закону становить три роки, і має відраховуватися з дати останнього повернення виконавчого листа - 31 березня 2014 року.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права являються безпідставними.

Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

Судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону, тому апеляційна скарга відповідно до п.1 ч.1 ст.312 ЦПК України підлягає відхиленню, а ухвала суду залишається без змін.

Керуючись ст. ст.307,312 п.1,313,317 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Михайлівського районного суду Запорізької області від 18.04.2017 року по справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: