01.06.2017 Справа № 469/1578/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2017 року

Березанський районний суд Миколаївської області у складі :

головуючої судді Гапоненко Н.О.,

за участю :

секретаря судового засідання Потриваєвої М.А.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт.Березанка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_3 19 грудня 2016 року звернувся до суду із вказаним позовом, у якому, з урахуванням подальшого збільшення позовних вимог, просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за договорами позики, яка станом на 27 квітня 2017 року становить 353021,85 грн., у тому числі основну заборгованість за трьома договорами позики 237348,87 грн. (125000 грн.+112348,87 грн.), проценти за користування позикою (ст.1048 ЦК України) - 79530,03 грн. (50797,92 грн.+28732,11 грн.), три проценти річних (ч.2 ст.625 ЦК України) - 10673,38 грн. (6952,12 грн.+3721,26 грн.), суму втрат від інфляції (ч.2 ст.625 ЦК України) - 25469,57 грн., а також судові витрати у справі: судовий збір в сумі 3530,22 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 21120 грн.

У обгрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що він позичив відповідачці 23 березня 2015 року 125000 грн. на строк до 01 вересня 2015 року, 06 травня 2015 року - 2000 доларів США на строк до 01 жовтня 2015 року, та 05 червня 2015 року - 1000 доларів США на строк до 01 жовтня 2015 року, про що відповідачка надала боргові розписки, проте у зазначені терміни відповідачка свої зобовязання не виконала.

У судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Позивач пояснив суду, що на прохання ОСОБА_4 позичив їй гроші на лікування батька та вітчима, які, у свою чергу, позивач позичив у іншої особи. Відповідачка неодноразово відкладала терміни погашення боргу до збору врожаю, а потім відмовилась віддавати борг. Будь-яких домовленостей щодо збирання позивачем чи його сином врожаю в рахунок вказаного боргу між сторонами не було.

Відповідачка та її представник проти позову заперечували, посилаючись на те, що відповідачка, позичивши у позивача кошти у розмірі та на термін, вказані у позовній заяві, повернула позику шляхом надання позивачу дозволу на збирання врожаю зернових на полях фермерського господарства «Матриця», головою якого є відповідачка.

Відповідачка пояснила суду, що у обумовлений сторонами термін повернення боргу гроші у неї були відсутні, а тому у жовтні 2015 року сторони усно домовились про повернення боргу насінням ячменю та ........ року на виконання цієї домовленості син позивача ОСОБА_5 скосив у рахунок боргу ячмінь вагою 135 тон на суму 490 тисяч гривень (станом на 1 березня 2017 року вартість вказаної кількості ячменю становить 650 тисяч гривень).

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з таких підстав.

Судом встановлено і сторонами не оспорюється, що позивачем ОСОБА_3 та відповідачкою ОСОБА_4 23 березня 2015 року відповідно до ст.1047 ЦК України укладено договір позики грошових коштів на суму 125000 грн. з терміном повернення до 01 вересня 2015 року, про що відповідачкою складено боргову розписку від 23.03.2015 року (а.с.9).

06 травня 2015 року сторонами відповідно ст.1047 ЦК України укладено договір позики грошових коштів на суму 2000 доларів США строком до 01 жовтня 2015 року, про що відповідачкою складено боргову розписку від 06.05.2015 року (а.с.8).

05 червня 2015 року сторонами відповідно ст.1047 ЦК України укладено договір позики коштів на суму 1000 доларів США строком до 01 жовтня 2015 року, про що відповідачкою складено боргову розписку від 05.06.2015 року (а.с.10).

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Стаття 1049 ЦК України передбачає повернення позичальником позикодавцеві позики (грошових коштів у такій самій сумі або речей, визначених родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.ст.525, 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином та у встановлений строк його виконання. Одностороння відмова від зобовязання не допускається.

Зобов"язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Таким чином, відповідно до зазначених вище положень законодавства, відповідачка була зобов"язана повернути позивачеві у строки, зазначені у розписках, позику саме у грошових коштах у сумі, яка була їй передана позивачем.

Зазначеного обов"язку відповідачкою виконано не було.

Посилання відповідачки та її представника на повернення боргу шляхом збору врожаю сином позивача суд не бере до уваги, виходячи з викладених вище вимог ст.ст.533, 599, 1049 ЦК України, оскільки предметом договорів позики, укладених сторонами, були грошові кошти, проте, як встановлено судом і підтверджено сторонами, грошові кошти у сумі 125000 грн. та 3000 доларів США (що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення становить: 3000*26,27667=78830,01 грн.) на виконання вказаних договорів позики відповідачкою позивачу не повернуті.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання; на вимогу кредитора боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідачкою не виконано грошове зобовязання за договорами позики, вимоги позивача про стягнення суми боргу з урахуванням процентів від суми позики та трьох процентів річних за трьома договорами позики, а також індексу інфляції за договором позики від 23 березня 2015 року є правомірними.

Сума заборгованості вбачається з розрахунку (а.с.3-5, 70-72, 91-94).

Так, відповідно до розрахунку заборгованості (а.с.4, 93), сума втрат від інфляції за договором позики від 23.03.2015 року за період з 02 вересня 2015 року до 27 квітня 2017 року складає 25469,57 грн.

З врахуванням коливань облікової ставки, сума процентів за користування позикою в сумі 125000 грн. за період з 23.03.2015 року по 27.04.2017 року включно складає 50797,92 грн.; сума процентів за користування позикою у сумі 2000 доларів США за період з 06.05.2015 року до 04.06.2015 року та за користування позикою загальною сумою 3000 доларів США за період з 05.06.2015 року по 27.04.2017 року становить всього 28732,11 грн. (а.с.93 на звороті).

Крім того, з відповідачки підлягають стягненню 3 % річних від простроченої суми, яка складається з суми основного боргу та інфляційних втрат (за договором від 23 березня 2015 року), у сумі 6952,12 грн., та 3% річних від простроченої суми 3000 доларів США, що складає 3721,26 грн., всього 10673,38 грн.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Як зазначено в правовій позиції Верховного Суду України у справі №6-79цс14 від 02.07.2014 року, аналіз норм ст.99 Конституціїї України, ст.ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 533 ЦК України, якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно з ч.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" суд визначає суму заборгованості з переведенням іноземної валюти у національну за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Враховуючи викладене, з відповідачки підлягає стягненню основний борг за договорами позики від 06.05.2015 року та 05.06.2015 року в сумі 3000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день ухвалення рішення складає 78830,01 грн. (3000 х 2627,6670 грн. :100).

Таким чином, з відповідачки підлягає стягненню заборгованість за трьома договорами позики в розмірі 319502,99 грн., у тому числі основна заборгованість - 203830,01 грн. (125000 грн.+78830,01 грн.), проценти за користування позикою (ст.1048 ЦК України) - 79530,03 грн., три проценти річних (ч.2 ст.625 ЦК України) - 10673,38 грн., сума втрат від інфляції (ч.2 ст.625 ЦК України) - 25469,57 грн.

Виходячи зі змісту заяви про збільшення позовних вимог від 26 квітня 2017 року (а.с.92-94) та наведених у ній розрахунків, суд вважає, що у остаточних вимогах позивача щодо стягнення основної заборгованості наявна арифметична помилка (замість суми основної заборгованості 3000 доларів США, визначеної позивачем за курсом НБУ на 26 квітня 2017 року у розмірі 79895,50 грн., позивачем зазначено суму вказаної заборгованості разом з відсотками за користування позикою та 3 % річних у розмірі 112348,87 грн.).

У відповідності до ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 3530,22 грн.

Також з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати на надання правової допомоги в сумі 21120 грн.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно із ч. 1 ст. 56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги.

16 грудня 2016 року між позивачем ОСОБА_3 та ОСОБА_1, яка на підставі свідоцтва про реєстрацію фізичної особи підприємця від 18.10.2016 року, здійснює таку діяльність, укладено договір про надання допомоги у сфері права, відповідно до умов якого остання зобов'язується надати послуги у сфері права.

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» і не може перевищувати 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи фахівця у галузі права.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі.

Як вбачається з матеріалів справи, 14.02.2017 року по квитанції №0.0.705682900.1 на розрахунковий рахунок ОСОБА_1 позивачем сплачено кошти за надання правової допомоги в сумі 21120 грн., що підтверджується довідкою про відкриття рахунку (а.с.43), квитанцією №0.0.705682900.1 від 14.02.2017 року (а.с. 43а), розрахунком витрат на правову допомогу (а.с.95).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 224-226 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути зі ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_2, в рахунок відшкодування заборгованості за договорами позики 319502,99 грн., у тому числі основну заборгованість - 203830,01 грн., проценти за користування позикою (ст.1048 ЦК України) - 79530,03 грн., три проценти річних (ч.2 ст.625 ЦК України) - 10673,38 грн., суму втрат від інфляції (ч.2 ст.625 ЦК України) - 25469,57 грн., а також судові витрат у справі : судовий збір в сумі 3530,22 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 21120 грн., всього стягнути 344153 (триста сорок чотири тисячі сто п"ятдесят три) гривні 21 копійку.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Березанський районний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подавати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя :

Повний текст рішення виготовлено та підписано 01 червня 2017 року.