Ухвала

іменем україни

06 вересня 2017 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Кафідової О.В.,

УмновоїО.В., Фаловської І.М.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» про стягнення коштів, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 04 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 05 липня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи його тим, що в кінці січня 2016 року через мережу Інтернет він дізнався про продаж Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон») трактора марки ЮМЗ-8244.2 за ціною 220 000 грн. У філії «Лізингова компанія «Еталон», що розташована у м. Житомирі, працівник установи підтвердила вартість трактора і запропонувала одразу ж внести авансовий платіж в сумі 35 000 грн.

Зазначав, що будучи запевненим, що 35 000 грн - це часткова оплата вартості трактора, він сплатив на рахунок відповідача вказані кошти, після чого йому було надано для підпису договір лізингу, який він підписав не маючи змоги прочитати весь його текст, так як він був надрукований дуже дрібним шрифтом, а працівники товариства вимагали зробити це швидше.

На наступний день прочитавши уважно весь текст договору та додатки до нього він виявив, що згідно з додатком № 3 до договору вартість предмета лізингу становить не 220 000 грн, як було зазначено в оголошенні, а 350 000 грн. Крім того, відповідно до п. 8.2.1 та додатку № 1 вказаного договору 35 000 грн, що були сплачені ним на рахунок товариства, є комісію за організацію договору.

Звертав увагу на те, що він звернувся до відповідача з заявою про розірвання договору та повернення коштів. Відповідач погодився на розірвання договору, однак кошти не повернув.

Вважав, що відповідач порушив Закон України «Про захист прав споживачів», а правочини, які здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Посилаючись на наведене та на положення ст. ст. 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 1212 ЦК України, просив стягнути з відповідача на свою користь грошову суму, внесену ним на рахунок товариства в розмірі 35 000 грн.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 04 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 05 липня 2016 року, позов задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_3 35 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 337 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 25 січня 2016 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу, за умовами якого лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно, а саме: трактор марки ЮМЗ-8244.2.

Відповідно до оголошення в мережі Інтернет, з якого позивач дізнався про продаж транспортного засобу на умовах лізингу, вартість трактора становила 220 000 грн.

На виконання умов вищевказаного договору фінансового лізингу, позивачем на рахунок відповідача було сплачено 35 000 грн.

29 січня 2016 року позивач звернувся до представника лізингодавця з заявою про дострокове розірвання договору та повернення коштів в сумі 35 000 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, виходив з того, що розміщене ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» в мережі Інтернет оголошення про продаж трактора за ціною саме 220 000 грн спонукало позивача дати згоду на укладання договору, за вищою ціною придбати трактор позивач не погодився б, і така практика вводить в оману стосовно ціни майна, а отже є нечесною та такою, що порушує вимоги ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

При цьому судами зазначено, що договір, який було укладено між сторонами у справі не було посвідчено нотаріально, а отже є він нікчемний, у зв'язку із чим за положеннями ст. 216 ЦК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сплачені ним грошові кошти.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на наступне.

За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо.

Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Аналогічна правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів України.

За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч. 2 ст. 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені ст. 216 ЦК України.

Положення ст. 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-648цс16.

У п. 3 Постанови Пленум Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у справі» роз'яснено, що відповідно до положень ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, ст. 1 ЦПК України та з урахуванням положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Наприклад, суд має право застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину (ч. 5 ст. 216 ЦК України ).

Отже із системного аналізу зазначених норм вбачається, що розглядаючи ту чи іншу справу, суд у разі виявлення ознак нікчемності правочину може застосувати відповідні правові наслідки за власною ініціативою, тобто навіть тоді, коли такі вимоги не містяться в позові.

Враховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 35 000 грн, оскільки вони були сплачені на виконання нікчемного правочину.

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши матеріали справи та зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про відхилення касаційної скарги та залишення без змін рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 04 травня 2016 року та ухвали апеляційного суду Вінницької області від 05 липня 2016 року, оскільки вони є законними та обґрунтованими, а доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноваження суду касаційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» відхилити.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 04 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

О.В. Кафідова

О.В. Умнова

І.М. Фаловська