Справа № 360/1471/16-ц Головуючий у І інстанції Міланіч А. М.
Провадження № 22-ц/780/2690/17 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 38 14.09.2017
УХВАЛА

Іменем України

14 вересня 2017 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області в складі:

Головуючого Волохова Л.А.,

суддів: Мельника Я.С., Матвієнко Ю.О.,

за участю секретаря Якимчук Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 07 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, третя особа Бородянська районна державна нотаріальна контора Київської області, про визнання правочину недійсним, -

встановлено:

В серпні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 10 квітня 1996 року померла його та відповідачів мати ОСОБА_7 і 14 березня 1998 року державним нотаріусом Бородянської райдержнотконтори ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8, який помер 05 жовтня 2011 року і його спадкоємцем є ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належний померлій жилий будинок по вул. Шевченка, 27 в с. Козинці Бородянського району Київської області.

Вважав, що дане свідоцтво було видане неправомірно, так як нотаріус не розяснив спадкоємцям їх права відмовитись від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця. Правочин щодо прийняття спадщини був вчинений під впливом помилки, волевиявлення сторін при прийнятті спадщини не відповідало їх справжньому наміру, оскільки ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6 вважали, що право на набуття спадщини після смерті матері належить лише ОСОБА_2

Тому просив визнати вчинений ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6 правочин щодо прийняття спадщини недійсним.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 07 березня 2017 року в позові ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з даним судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким визнати вчинений ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_5, ОСОБА_6 правочин щодо прийняття спадщини недійсним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що брали участь у розгляді справи апеляційним судом, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до статей 213, 214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які було досліджено в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їхню належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Судом встановлено, що 10 квітня 1996 року померла ОСОБА_7, яка своїм заповітом від 18 березня 1992 року все своє майно заповіла в рівних долях кожному ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а.с.69-70).

Після смерті ОСОБА_7 залишилась спадщина у вигляді жилого будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Козинці Бородянського району Київської області по вул. Шевченка, 27 (а.с.71-72).

14 березня 1997 року ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись до Бородянської районної державної нотаріальної контори із заявою про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої матері та подали довідку виконкому Козинцівської сільської ради Бородянського району Київської області від 07 лютого 1997 року № 31, згідно якої вони (спадкоємці) прийняли спадщину після матері в строк до шести місяців, обробляли город, зробили ремонт будинку (а.с.68,73).

В той же день, 14 березня 1997 року, державним нотаріусом Бородянської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належний спадкодавиці жилий будинок по вул. Шевченка, 27 в с. Козинці Бородянського району Київської області (а.с.76).

Відповідно до ст.549 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Відповідно до ст.553 ЦК УРСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається . Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Як вбачається з матеріалів спадкової справи (а.с.68-76), зокрема, довідки виконкому Козинцівської сільської ради Бородянського району Київської області від 07 лютого 1997 року № 31, яка була подана сторонами нотаріусу для оформлення спадщини, як позивач, так і відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_5, ОСОБА_6, а також ОСОБА_8 належним чином, відповідно до вимог діючого на той час законодавства, прийняли спадщину після смерті матері ОСОБА_7 шляхом фактичного вступання в управління та володіння спадковим майном, заяви про відмову від прийняття спадщини нотаріусу не подавали.

Відповідно до ч.1-3 ст.203 ЦК України 2003 року зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з позовної заяви, позивач просив визнати недійсним правочин, вчинений ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_3 у вигляді поданої ними до Бородянської державної нотаріальної контори заяви від 14 березня 1997 року про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки нотаріусом не було розяснено спадкоємцям їх право відмовитись від прийняття спадщини на користь одного із спадкоємців.

Однак, позивач помиляється щодо природи вчиненого спадкоємцями правочину 14 березня 1997 року, вважаючи, що це є заява про прийняття спадщини. Жодних заяв про прийняття спадщини ні позивач, ні інші спадкоємці нотаріусу не подавали, так як в цьому не було необхідності, спадщину вони прийняли фактично, вступивши у володіння та користування спадковим майном. До нотаріуса вони звернулись майже через рік після смерті матері, вже після закінчення передбаченого ст.553 ЦК України шестимісячного строку для відмови від прийняття спадщини, а тому відмовитись від спадщини вже не могли.

Що ж до вказаної заяви від 14 березня 1997 року, то вона подана нотаріусу у відповідності до вимог діючого на той час законодавства, відповідала волі спадкоємців на отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті матері і підстав для визнання даного правочину недійсним не вбачається.

Крім того, позивач просив визнати недійсним односторонній правочин, вчинений іншими особами і самі вони цей правочин не оспорювали.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі про порушення норм матеріального права при його ухваленні, на переконання колегії суддів апеляційної інстанції, не знайшли свого підтвердження і повністю спростовуються дослідженими належними та допустимими доказами по справі.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, вважає, що суд вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку відмовивши у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 308 ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 07 березня 2017 року залишити без змін.

Судове рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Мельник Я.С.

ОСОБА_9