Справа №295/9776/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.06.2017 року м. Житомир

БОГУНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ЖИТОМИРА

в складі:

головуючої судді Чішман Л.М.

при секретарі Савіній Л.І.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договорами позики, 3% річних та інфляційних,-

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою в якій, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 15.03.2017 року , просив стягнути з ОСОБА_2 кошти в сумі 356 607,98 грн. та понесені судові витрати. В обгрунтування позовних вимог пояснив, що 17.04.2013 року між ним та відповідачем було укладено два договори позики, відповідно до яких останній позичив кошти в розмірі 160 000 грн., кошти отримано в момент підписання договору у присутності нотаріуса, з строком повернення 31.12.2013 року. Кошти відповдіач у встановлений строк не повернув, за таких обствин, позивач просить стягнути борг з урахуванням 3% річних та інфляційних.

В судовому засіданні 14.06.2017 року позивач та його представник позов підтримали у повному обсязі, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просили задовольнити.

Відповідач та його представник в судові засідання неодноразово не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Подали клопотання про проведення судово- почеркознавчої експертизи, однак до клопотання не долучено вільних зразків підпису відповідача та в зв"язку з неявкою невідібрано експерементальних зразків підпис.у в зв"язку з чим в задоволенні клопотання судом відмовлено.

Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що згідно договору позики від 17.04.2013 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 32 000,00 (тридцять дві тисячі) гривень, з терміном повернення до 31.12.2013 року, договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстровано в реєстрі за №1264.

Змістом договору позики від 17.04.2013 року підтверджено, що ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 128 000,00 (сто двадцять вісім тисяч) гривень, з терміном повернення до 31.12.2013 року, договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстровано в реєстрі за №1269.

Згідно п. 8 договорів позики від 17.04.2013 року всю суму грошей гр. ОСОБА_2 отримав на момент підписання договору.

Статтею 1046 ЦК України визначено поняття договору позики, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику грошові кошти у такій самій сумі, у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Стаття 629 ЦК України прямо передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року по справі №6-63цс13 викладена правова позиція, відповідно до якої письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно частин першої та другої ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Пунктами 26, 27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 № 2 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції визначено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають становленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета

доказування. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК України.

Відповідачем чи його представником до суду не надано жодних доказів, які б спростовували вимоги позивача. У своїй заяві про витребування доказів від 11.05.2017 року, представник відповідача - ОСОБА_4 зазначає, що дійсно між позивачем і відповідачем були укладені договори позики, але договори, які були надані позивачем з матеріалами справи - не ті договори, які укладись насправді, а саме в них відрізняються суми позичених коштів, дати повернення позичених коштів та підпис відповідача, який вчинено іншою особою, проте на підтвердження даних обставин інших договорів суду не надано.

Враховуючи те, що укладені 17.04.2013 року договори позики укладені у письмовій формі, підписані сторонами у присутності нотаріуса, кошти ОСОБА_2 до 31.12.2013 року не повернув, суд приходить до висновку, що договори відповідають вимогам цивільного законодавства, за яким відповідач свої зобовязання не виконав та заборгував 160 000,00 гривень

За таких обставин вимоги ОСОБА_1 щодо стягнення 160 000,00 гривень з ОСОБА_2 підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відтак, оскільки відповідач, в строк, взяті на себе зобовязання не виконав, суд застосовує відповідальність за порушення грошового зобовязання. Стягненню підлягає сума інфляційних, а саме: 160 000 (сума боргу) х 2,054 % ( 1,249х1,433х1,124х1,011х1,01- сукупний індекс інфляції за період січня 2014 року по березень 2017 року) 328640,00- 160000,00 грн., з яких інфляційні втрати становлять 168 640 грн.

Стягненню підлягають 3% річних від простроченої суми, що становить 160 000 (сума боргу) х3% : 12 місяців х 38 місяців (за період з 01.01.2014 року по 01.03.2017 року) = 29 600 грн.

З даних розрахунків загальна сума заборгованості випливає в розмірі 358 240 грн. В заяві про збільшення позовних вимог від 15.03.2017 року з розрахунком суми заборгованості, позивач просить стягнути з відповідача кошти в сумі 356 607,98 грн.

Частиною першою ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи викладене, суд стягує з відповідача заборгованість за договорами позики від 17.04.2013 року, 3% річних та інфляційних витрат, що загалом становить 356 607, 98 грн. в межах суми заявлених вимог.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 158, 169, 212-215, 224 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 17.04.2013 року, посвідченими приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу та зареєстрованими в реєстрі за номерами № 1264, 1269, яка станом на 01.03.2017 року становить 356607,98 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3566,08 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене позивачем до Апеляційного суду Житомирської області через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення, особи які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Л.М.Чішман