У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Штелик С.П.,

розглянувши в судовому засіданні справуза позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, відшкодування моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_3, поданою його представником - ОСОБА_5, на рішення апеляційного суду Житомирської області від 28 вересня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним вище позовом, посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право власності від 15 квітня 2014 року йому та ОСОБА_6 на пpaвi спільної сумісної власності належить земельна ділянка площею 0,0549 га по АДРЕСА_1, яка призначена для будівництва iобслуговування житлового будинку, господарських будівель i споруд. ОСОБА_4 проживає за адресою: АДРЕСА_2, є власником суміжного будинковолодіння та земельної ділянки, що розташована за вказаною адресою. Їхні з відповідачем земельні ділянки мають спільну межу, на якій знаходиться паркан. Впритул до паркану на земельній ділянці відповідача побудовано господарську будівлю (сарай) та прибудову до неї. Дані об'єкти, на його думку, побудовані в порушення правил добросусідства та державних будівельних норм, оскільки знаходяться на відстані до межі його земельної ділянки менше 1 м. Крім того, при їх будівництві було завдано шкоду паркану та тротуарній плитці, оскільки паркан нахилився на бік, пошкодилась плитка.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3, уточнивши позовні вимоги, просив суд зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у здійснені ним свого права користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, шляхом перенесення господарської будівлі (сараю) та прибудови до неї на відстань не менше 1 м від межі його земельної ділянки та на відстань не менше 12 м до вікон його житлового будинку; стягнути з відповідача на йогокористь 2 тис. грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 2 червня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Зобов'язано ОСОБА_4 усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_3 права користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом перенесення господарської будівлі (сараю) та прибудови до сараю, що знаходяться на земельній ділянці ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2, на відстань не менше 1 м від межі із земельною ділянкою ОСОБА_3 та на відстань не менше 12 м до вікон житлового будинку ОСОБА_3 У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 28 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII«Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом, чинності.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем у порушення державних будівельних норм побудовано господарську будівлю (сарай) та прибудову до неї, чим порушено право позивача на користування належною йому земельною ділянкою.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, виходив із того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами того, що самовільне спорудження відповідачем на своїй земельній ділянці господарських будівель порушує його права.

Проте повністюпогодитись із таким висновкомапеляційного суду не можна, оскільки суд дійшов його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами установлено, що на підставі договору дарування від 25 січня 2006 рокуОСОБА_3 та ОСОБА_6 належить житловий будинок АДРЕСА_1.

Згідно зі свідоцтвом про право власності від 15 квітня 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_6 на пpaвiспільної сумісної власності належить земельна ділянка площею 0,0549 га за вищевказаною адресою, яка призначена для будівництва i обслуговування житлового будинку, господарських будівель i споруд

ОСОБА_4 є власникомжитлового будинку АДРЕСА_2 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 9 вересня 1981 року такористувачем суміжної з позивачем земельної ділянки.

Впритул до паркану на земельній ділянці відповідача з порушенням державних будівельних норм побудовано господарську будівлю (сарай) та прибудову до неї.

Згідно зі ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст. 3 ЦПК України).

Відповідно до вимог ст. ст. 321, 391 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

У порушення зазначених норм матеріального та процесуального праваапеляційний суд не надав належної правової оцінки доводам позивача та наданим нимдоказам щодо порушення його прав, зокрема, висновку судової будівельно-технічної експертизи від 4 грудня 2015 року № 640/08.15, яким встановлено, що господарська будівля (сарай) розміром 6 м х 3 м та прибудова до сараю розміром 3м х 3 м, розміщені на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2, що не відповідає ч. 3 п. 3.25 та ч. 1 п. 3.26 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» щодо відстані до межі суміжної ділянки та відстані до вікон житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

При цьому експертом встановлено, що відстань від належних ОСОБА_4 господарських будівель до огорожі ОСОБА_3 становить 30-40 см, що не відповідає встановленим нормам щодо відстані до сусідньої межі ділянки від найбільш виступаючої конструкції стін 1 м, а відстань від прибудови, в якій утримується худоба, до найближчого вікна житлового будинку позивача становить 5 м замість необхідних 12 м.

Відповідно до ч. 3 п. 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.

У ч. 1 п. 3.26 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» передбачено, що відповідно до санітарних вимог майданчики для компосту, дворові вбиральні та очисні споруди каналізації повинні знаходитись у глибині двору не ближче 15 м від вікон житлових будинків, в тому числі і сусідніх садиб, сараї для утримання худоби і птиці - не ближче 12 м. Господарські будівлі й гаражі допускається об'єднувати на суміжних ділянках.

Згідно зі ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Проте апеляційний суд не перевірив та не надав належної правової оцінки доводам позивача про те, що у належних відповідачу господарських будівлях, що знаходяться на відстані 30-40 см від межі сусідньої земельної ділянки, тримають тварин, відчуваються неприємні запахи. Крім того, внаслідок стікання води з даху споруд, що не облаштовані водостічними пристроями, відбувся нахил бетонної огорожі позивача.

Також апеляційний суд не врахував, що житловий будинок АДРЕСА_1 побудований ще у 1984 році, тому повинен був з'ясувати коли відповідачем були побудовані спірні господарські споруди, оскільки у технічному паспорті ОСОБА_4 1986 року такі споруди відсутні.

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У порушення зазначених норм як матеріального, так і процесуального права висновки апеляційного суду про те, що позивачем не доведено порушення його прав як власника земельної ділянки не підтверджуються належними, достовірними доказами (ст. ст. 57, 58 ЦПК України).

Таким чином, апеляційний суд у порушення вимог ст. ст. 212-214, 316 ЦПК України на зазначені положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін виплавають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

При цьому апеляційний суд не зазначив, які порушення норм процесуального права допустив районний суд при дослідження та оцінці доказів і дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову.

За таких обставин рішення апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 28 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В.Закропивний

С.Ф.Хопта

С.П.Штелик