Справа № 487/665/17
Провадження № 2/487/949/17
РІШЕННЯ
Іменем України

02.06.2017 року Заводський районний суд м. Миколаєва у складі: головуючого судді Щербини С.В., при секретарі Єлишевій А.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Миколаївобленерго» про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Миколаївобленерго» про визнання незаконним наказ №1566-к від 04.11.2016 року та поновлення на роботі в ПАТ «Миколаївобленерго» на посаді електромонтера з ремонту апаратури релейного захисту та автоматики 3 розряду служби релейного захисту з 28.09.2016 року і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 14291,35 грн.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначив, що з 18.03.2013 року він працював в ПАТ «Миколаївобленерго» на посаді електромонтера з ремонту апаратури релейного захисту та автоматики 3 розряду служби релейного захисту. 19.03.2014 року Ленінським районним військовим комісаріатом на виконання Указу Президента України від 17.03.2014 року його було призвано на військову службу за призивом під час мобілізації, на особливий період. 19.03.2014 року його було увільнено від виконання посадових обов`язків з збереженням місця роботи (просади) та середнього заробітку. 03.03.2015 року відповідно до наказу командира військової частини його було прийнято на військову службу за контрактом строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та проходить військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 , перерв у проходженні військової служби не було. Наказом №1566-к від 04.11.2016 року його було звільнено з 28.09.2016 року з займанової посади в ПАТ «Миколаївобленерго» на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України. Вваждає вказане звільнення незаконним та таим, що суперечить вимогам чинного законодавства, оскільи рішення ппро демобілізацію не приймалося і особливий пепроід, на який уклаждвся контракт не закніився.

В подальшому позивач уточняв позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та остаточно визначившись з його розміром, просив за період з 28.09.2016 року по 01.06.2017 року стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 35634,46 грн.

В судовому засіданні представник відповідача позовні уточнені позовні вимоги підтримав, підтвердив викладені обставини, просив про задоволення позову.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні заявлених вимог відмовити посилаючись на те, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період діє на час проведення мобілізації, під час воєнного стану і часткової відбудови після закінчення воєнних дій. Указом Президента України від 26.09.2016 року було звільнено в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указом Президента України№15 від 14.01.2015 року, тобто особливий час в країні закінчився. На даний час, при продовженні військової служби за власним бажанням, з позивачем повинен бути укладений новий контракт, в якому встановлені строки служби, що передбачені ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» та у такому випадку на позивач не розповсюджуються гарантії, передбачені ст.. 119 КЗпП та він не підлягає поновленню на роботі. Тому, наказ №1566-к від 04.11.2016 року про звільнення позивача відповідає чинному законодавству та є цілком законним. При цьому вважають, що ним пропущено строк звернення до суду за вирішенням вказаного спору, оскільки вже 07.11.2016 року він отримав трудову книжку під підпис. Також, зазначили, що позивачем не вірно розрахована середній заробіток за час вимушеного прогулу та те, що йому було виплачено 9667,20 грн. компенсації за використані відпустку.

Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

Наказом ПАТ «Миколаївобленерго» №393-к від 18.03.2013 року ОСОБА_1 прийнято на посаду електромонтера з ремонту апаратури релейного захисту та автоматики 3 розряду служби релейного захисту.

Наказом Ленінського районного військового комісаріату м. Миколаєва від 19.03.2016 року ОСОБА_1 призвано на військову службу за призивом під час мобілізації, на особовий період на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року №303/2014.

Наказом тимчасово виконуючого обов`язки командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 03.03.2015 року №22 прийнято рішення про укладення з ОСОБА_1 контракту про проходження військової служби у Збройних Силах України. В цей день вказаний контракт було укладено. В пункті 3 вказаного контракту передбачено, що контракт є строковим та укладається за погодженням сторін на термін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Згідно довідки військового комісара № НОМЕР_1 від 14.04.2014 року Інгульського районного військового комісаріату м. Миколаєва, 05.02.2017 року ОСОБА_1 прибув до складу сил та засобів, які залучаються та беруть безпосередньо участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей.

04.11.2016 року генеральним директором ПАТ «Миколаївобленерго» видано наказ №1566-к про припинення з 28.09.2016 року трудового договору з ОСОБА_1 , відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України, Указа Президента від 26.09.2016 року №411/2016, п. 3 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII.

Про звільнення позивача було повідомлено листом від 04.11.2016 року за №06/39-953, трудову книжку видано особисто 07.11.2016 року.

Перевіряючи обгрунтованість позовних вимог щодо незаконного звільнення позивача, суд встаноив наступне.

Відповідно до п. 3 ч.1 ст.36 КЗпП України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з ч. 3 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Відповідно до Указу Президента України від 26 вересня 2016 року №411/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15» у вересні - жовтні 2016 року проведено звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15 «Про часткову мобілізацію», крім тих, які висловили бажання продовжувати військову службу.

Згідно ст. 119 КЗпП України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року, особливим періодом є функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно ст. 3 ч.4 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду; переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту на організацію і штати воєнного часу.

Отже, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду та законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

В Україні особливий період розпочався 18 березня 2014 року згідно з Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014, який триває по теперішній час, оскільки загальновідомим є факт існування іноземної агресії щодо України.

За таких обставин, суд дійшов переконання, що наказ №1566-к від 04.11.2016 року про звільнення позивача є не законним, винесеним з порушенням вимог ст.119 КЗпП України, тому порушене право позивача підлягає відновленню шляхом поновлення його на роботі.

Крім того, поновлення позивача на роботі є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, з 28.09.2016 року по день ухвалення судом рішення 02.06.2017 року, що становить 167 днів. При цьому розмір середнього заробітку необхідно проводити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з наступними змінами. Згідно пунктів 2, 5 цього Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи із його заробітної плати за два останніх відпрацьованих місяця, які передували звільненню, а нарахування середньої заробітної плати проводиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати.

Як вбачається з довідки відповідача №03/393 від 20.03.2017 року за два останніх місяця роботи позивача (січень і лютий 2015 року) середньоденна заробітна плата дорівнює 213,38 грн., а компенсація середньої заробітної плати за весь час вимушеного прогулу, становить 35634,46 грн. (213,38грн.х167 днів).

Отже, з відповідача на користь позивач підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 35634,46 грн.

Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, приймаючи до уваги, що позивач при пред`явленні позову був звільнений від сплати судового збору, на підставі ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», на виконання вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в загальному розмірі 1280грн.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 212-215 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ПАТ «Миколаївобленерго» про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задовольнити.
Поновити ОСОБА_1 на роботі в ПАТ «Миколаївобленерго» на посаді електромонтера з ремонту апаратури релейного захисту та автоматики 3 розряду служби релейного захисту з 28.09.2016 року.

Стягнути з ПАТ «Миколаївобленерго» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 35634,46 грн.

Стягнути з ПАТ «Миколаївобленерго» на користь держави судовий збір у розмірі 1280грн.

Рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Рішення набирає законної сили через 10 днів після його проголошення та може бути оскаржено до апеляційного суду Миколаївської області через Заводський районний суд м. Миколаєва в строк і порядок, встановлений ст.ст. 294,296 ЦПК України.

Суддя: С.В. Щербина