Справа № 300/1045/16-ц
У Х В А Л А

Іменем України

07 червня 2017 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого-судді: Мацунича М.В.,

суддів: Куштана Б.П., Кожух О.А.

з участю секретаря: Волощук В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат ОСОБА_2 на рішення Воловецького районного суду від 10 березня 2017 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про усунення від спадщини,

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом про усунення від спадщини. Позов обґрунтовано тим, що 13.07.1995 року померла його дружина ОСОБА_5, після смерті якої відкрилась спадщина на будинок за адресою Воловецький район. с. Гукливий, 234. Рішенням Воловецького районного суду від 26.08.2005 року встановлено факт прийняття ним спадщини за померлою дружиною. Крім нього, спадкоємцями першої черги за померлою були відповідачі, які ухилялись від виконання свого обовязку по утриманню матері, яка в той час перебувала у безпорадному стані та потребувала допомоги. У звязку з цим, позивач просить суд позбавити ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права на спадщину, що відкрилась після смерті ОСОБА_5

Рішенням Воловецького районного суду від 10.03.2017 року в задоволенні даного позову, відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням представник позивача ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. В обґрунтування скарги посилається на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Вказує, що наданими доказами доведено перебування спадкодавця у безпорадному стані та ухилення відповідачів від надання ними допомоги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що така не підлягає задоволенню за наступних підстав.

Згідно зі свідоцтвом про смерть серії І-ФМ №201678 від 18.02.2016 року, ОСОБА_5 померла 13.07.1995 року (а.с. 52), і після її смерті відкрилась спадщина на належне їй майно.

13.12.2005 року державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на спадкове майно, житловий будинок розташований за адресою с. Гукливий, №305 ( колишній №234 ), Воловецького району (а.с.114).

Крім позивача спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_5 є її діти відповідачі по справі, які оспорюють вищезазначене свідоцтво про право на спадщину в судовому порядку.

Наразі ОСОБА_1 звернувся у суду з позовом про позбавлення їх права на спадкування в порядку ст. 528 ЦК УРСР.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з його недоведеності.

Колегія суддів, погоджується з даним висновком суду першої інстанції, оскільки такий підтверджується матеріалами справи.

Так, згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до п.п. 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обовязків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилась, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Таким чином, оскільки ОСОБА_5 померла задовго до набрання чинності ЦК України (від 2004 року), то до правовідносин повязаних із спадкуванням за ними підлягають застосуванню приписи ЦК УРСР (від 1963 року), що правомірно зроблено судом першої інстанції.

Згідно ч. 2 ст. 528 ЦК УРСР не мають права стати спадкоємцями за законом батьки після дітей, у відношенні яких вони позбавлені батьківських прав і не були поновлені в цих правах на момент відкриття спадщини, а також батьки і повнолітні діти, що злісно ухилялися від виконання покладених на них в силу закону обовязків по утриманню спадкодавця, якщо ці обставини підтверджені в судовому порядку.

З даної норми вбачається, що усунення особи від права на спадкування за законом можливо лише при наявності доказів злісного ухилення від виконання обов'язків, покладених за законом, щодо утримання спадкодавця. Тобто, слід встановити факт умисного систематичного ухилення від надання утримання незважаючи на зобов'язання особи здійснювати утримання та її попередження про необхідність надання такого утримання.

Поняття злісності належить до оціночних категорій і має бути визначено у кожному конкретному випадку. Про злісний характер ухилення можуть свідчити тривалість ухилення, продовження ухилення після попередження про необхідність виконання свого обов'язку та можливість відповідальності, неодноразові звернення спадкодавця чи інших осіб до спадкоємця з цього приводу, тощо.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду України в п. 6 постанови N 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" під безпорадним станом слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто, ухилення пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Однак, позивачем не надано належних доказів перебування ОСОБА_5 у безпорадному стані та потребу внаслідок цього допомоги. Наявні в матеріалах справи медичні документи лише свідчать про те, що ОСОБА_5 тривалий час хворіла на стенокардію, кардіосклероз, гіпертонічну хворобу, атеросклероз, цукровий діабет середньої тяжкості. Також наявні наслідки перенесеного інсульту. Однак, перелічені хвороби не є важкими позаяк являються поширеними хворобами (крім цукрового діабету щодо якого встановлено середню тяжкість), якими часто хворіють люди у зрілому віці. Наявність в особи вказаних хвороб, навіть у їх сукупності не свідчать про її безпорадний стан та потребу постійної сторонньої допомоги.

Також не свідчить про безпорадний стан померлої встановлення їй спочатку другої, а потім третьої групи інвалідності, оскільки підставою для встановлення II групи інвалідності є стійкі, вираженої важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, травмою або вродженою вадою, що призводять до значного обмеження життєдіяльності особи, при збереженій здатності до самообслуговування та не спричиняють потреби в постійному сторонньому нагляді, догляді або допомозі.

Отож, позивачем не доведено жодними належними та допустимим доказами факту ухилення відповідачів від надання допомоги померлій ОСОБА_5, зокрема не встановлено, що вони мали можливість надавати таку допомогу і свідомо та умисно ухилялися від її надання.

Стосовно посилань ОСОБА_1 на покази свідків, то показання таких самі по собі не можуть підміняти офіційних висновків відповідних органів, які визначають перебування особи в безпорадному стані, та необхідності встановлення у звязку із цим сторонньої допомоги.

Допитана в судовому засіданні апеляційної інстанції свідок ОСОБА_6 дала покази тільки із приводу того, що ОСОБА_5 хворіла, а її діти, які є відповідачами не надавали їй допомоги, і не провідували таку, та, що позивач дбав про дружину.

А звідси, доводи апеляційної скарги не спростовуються даного висновку суду першої інстанції. Та покази свідків, на які посилається апелянт, не підтверджують факт наявності у відповідачів реальної можливості надавати таку допомогу.

За встановлених обставин, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову за недоведеністю вимог.

Зважаючи на викладене, та відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Виходячи з установленого та керуючись нормами ст. 528 ЦК УРСР, та статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів,

ухвалила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат ОСОБА_2, відхилити.

Рішення Воловецького районного суду від 10 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Суддя-доповідач

Судді