Номер провадження: 22-ц/785/8571/17
Головуючий у першій інстанції Гуревський В.К.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19.12.2017 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю:

секретаря Цихиселі Л.Р.,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4,

представника ОДУВС Ковальової К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2017 року у цивільній справі за позовом Одеського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_3 про відшкодування витрат за період навчання,

встановила:

14 листопада 2016 року позивач - Одеський державний університет внутрішніх справ (далі - ОДУВС) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування витрат за період навчання, посилаючись на те, що 18 серпня 2008 році ОСОБА_3 зараховано курсантом ОДУВС, поставлено на всі види продовольчого та речового забезпечення, з виплатою грошового утримання.

22 вересня 2008 року між позивачем та відповідачем був укладений договір про підготовку фахівця, згідно якого він навчався за рахунок коштів державного бюджету і після закінчення навчання, повинен відпрацювати за місцем розподілу не менше як три роки, а у разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання, відшкодувати фактичні витрати за період навчання.

Відповідач проходив службу в органах внутрішніх справ з 18 серпня 2008 року по 17 листопада 2014 року.

Після закінчення навчання, а саме 23.06.2012 року отримав диплом фахівця та був відряджений для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Одеській області.

Проте, відповідно до Наказу ГУМВС України в Одеській області від 14 листопада 2014 року № 807 о/с, відповідача було звільнено з органів внутрішніх справ за п. 66 (за дискредитацію) до закінчення трьохрічного терміну перебування на службі після навчання.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач вказав, що відповідач не виконав умови Договору про підготовку фахівця, а тому має відшкодувати грошові кошти на користь ОДУВС в якості витрат за період навчання у розмірі 54 903,44 грн., а також судові витрати у справі.

09 лютого 2017 року Малиновським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення по цій справі, яким позов ОДУВС задоволено (а.с.60-62).

Однак, ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 06 квітня 2017 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 лютого 2017 року було скасовано та призначено справу до розгляду (а.с.84-85.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав і надав до суду заперечення на позов, в яких просив у задоволенні позову ОДУВС відмовити у повному обсязі, зазначивши, що розрахунок фактичних витрат, який наданий представником позивача, не відповідає дійсності. Так, згідно розрахунку, за період з 01 вересня 2008 року по 23 червня 2012 року загальна сума витрат, склала 54 903 грн. 44 коп., яка складається із грошового забезпечення у розмірі 14 211 грн. 83 коп., нарахування на заробітну плату 4 263 грн. 25 коп., речового забезпечення 1 767 грн. 75 коп., харчування 21 128 грн. 16 коп., комунальних послуг 13 532 грн. 45 коп.

При цьому, відповідач вказав, що він проживав в казармі ОДУВС лише на протязі 10 місяців, в подальшому проживав не в казармі, а зі своїми батьками в м.Одесі, вул. Черкаська, 7, на протязі зазначеного періоду не харчувався у відповідача, та не користувався комунальними послугами, а саме на протязі 3 років та 2 місяців.

Також відповідач вказав, що згідно з п. 42 Договору, у разі розірвання договору розрахунок фактичних витрат за відповідними видами забезпечення здійснюється згідно з нормами утримань на день, отже позивач повинен був надати розрахунок фактичних витрат з урахуванням того, що він не забезпечувався та не користувався 3 роки та 2 місяці комунальними послугами та харчуванням (харчувався за власний кошт) ОДУВС.

Крім того, відповідач зазначав, що така підстава, як звільнення зі служби в органах внутрішніх справ за п. 66 Положення (за дискредитацію) не може бути підставою для відшкодування бюджетних коштів, втрачених МВС України на його навчання в Університеті, через відсутність такої підстави в умовах Договору від 22 вересня 2008 року та нормах спеціального законодавства.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2017 рокупозовні вимоги ОДУВС були задоволені у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування зазначеного судового рішення із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач ОСОБА_3 в період з 01 вересня 2008 року по 23 червня 2012 року навчався в ОДУВС на підставі укладеного Договору на підготовку фахівця, укладеного 22 вересня 2008 року (а.с.23-24). Відповідно до п.п. 2.3.5, 2.3.6, 3.2. цього Договору ОСОБА_3 зобов'язався після закінчення навчання відпрацювати не менше як три роки, за посадою та в місці призначення, визначеного ОДУВС, а у разі відмови від подальшого проходження служби до спливу вказаного строку - відшкодувати фактичні витрати, пов'язані із утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком.

За період навчання відповідач ОСОБА_3 на здобуття вищої освіти за державним замовленням перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням та житлом із наданням відповідних комунальних послуг.

Оскільки, всупереч зазначеному, наказом ГУМВС України в Одеській області від 14 листопада 2014 року № 807 о/с до встановленого трирічного терміну відповідача було звільнено з органів внутрішніх справ за п. 66 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМ України від 29 липня 1991 року №114 зі змінами та доповненнями (за дискредитацію) (далі - Положення), то він зобов'язаний відшкодувати позивачу всі вищезазначені витрати на своє утримання.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

Та обставина, що в період з 18.08.2008 року по 23.06.2012 року відповідач ОСОБА_3 проходив навчання в ОДУВС на факультеті підготовки фахівців для підрозділів слідства та дізнання та наказом начальника вказаного учбового закладу від 23 червня 2012 року №64 о/с йому було видано диплом фахівця, визнано сторонами та підтверджується наявними у справі доказами, а тому у відповідності до ч.1 ст. 82 ЦПК України вважаються встановленими і не підлягають доказуванню.

З цих же підстав не підлягає доказуванню те, що наказом по Університету від 23 червня 2012 року № 64 о/с відповідача було направлено для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Одеській області, де відповідач, згідно положень укладеного між сторонами Договору від 22 вересня 2008 року та вимог законодавства, взяв на себе зобов'язання відпрацювати не менше трьох років після закінчення Університету.

Не заперечується сторонами також те, що наказом ГУМВС України в Одеській області від 14 листопада 2014 року № 807 о/с до встановленого трирічного терміну, відповідача ОСОБА_3 було звільнено з органів внутрішніх справ за п. 66 вищевказаного Положення (за дискредитацію).

Спірними в даному випадку є питання стосовно того, чи здійснювались витрати на утримання відповідача за період навчання в ОДУВС, і якщо здійснювались, то в якому розмірі. Також спірним є питання стосовно того, чи здійснював відповідач ОСОБА_3 дисциплінарний проступок, на підставі якого витрати на його утримання за період навчання підлягають поверненню на користь позивача, та чи відмовлявся він від подальшого проходження служби в органах МВС.

З цього приводу колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, утримання курсантів на період навчання в ОДУВС здійснюється у відповідності до Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затвердженого спільним наказом Міноборони, Мінфіну, МВС України, Мінтранс, Адміністрації державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, СБУ від 16 липня 2007 року №419/831/240/605/537/219/534 (далі - Порядок розрахунку).

Згідно Порядку розрахунку із бюджету України на утримання курсанта ОДУВС ОСОБА_3 за період його навчання, тобто за період з 18.08.2008 року по 23.06.2012 року, було витрачено 54 903,44 грн., які складаються із грошового забезпечення у розмірі 14 211,83 грн., нарахування на заробітну плату 4 263,25 грн., речового забезпечення 1 767,75 грн., харчування 21 128,16 грн., комунальних послуг 13 532,45 грн.

Доводи відповідача ОСОБА_3 про те, що в казармі ОДУВС він прожив лише 10 місяців, а інші 3 роки і 2 місяці проживав біля своїх батьків, а тому не повинен відшкодовувати витрати на своє утримання за вказаний період, спростовуються наступним.

При проведенні розрахунків за споживання комунальних послуг та енергоносіїв, застосовуються тарифи, що встановлені для бюджетних установ і діють у місцевості, в якій розташований вищий навчальний заклад, у відповідному навчальному році. Тому, Університетом беруться до уваги вимоги законодавчих нормативних документів в частині споживання комунальних послуг (тепло-, водо-, газо-, енергопостачання та водовідведення), передбачених законодавцем для бюджетних організацій. Тобто, розрахунки витрат за споживання комунальних послуг та енергоносіїв виконані в повному обсязі та відповідають вимогам законодавства.

При цьому, нормативно-правові акти, якими врегульовані питання навчання, проходження служби в органах внутрішніх справ колишніми курсантами вищих навчальних закладів МВС України, не передбачено проживання курсантів поза межами гуртожитків ВНЗ. Окрім того, згідно розпорядчих актів ректорів ВНЗ МВС України, всі курсанти які навчаються в навчальних закладах, призначаються черговими протягом дня (з 06:00 до 21:00), та повинні бути присутніми в Університеті.

Під час навчання в Університеті, на всіх курсантів розповсюджуються норми щодо проживання, харчування в Університеті. Всі курсанти знаходяться в теплих (опалювальних) приміщеннях, зі світлом та при наявністю водопостачання в кімнатах особистої гігієни. Проте, питання щодо фактичного використання комунальних послуг та енергоносіїв кожною окремою особою не може враховуватися під час здійснення розрахунку, як стверджує відповідач, через фактичну відсутність можливості вирахувати, скільки разів на день особа відвідувала кімнату особистої гігієни (тобто, скільки разів на день особа використала деяку кількість кубометрів води та кіловат електроенергії), тощо. Через такий факт законодавець і передбачив можливість розрахунку для кожної особи, що отримує освітні послуги, виходячи з передбачених норм користування комунальними послугами.

Крім того, матеріали справи не містять належних і допустимих доказів того, що за період навчання в ОДУВС, відповідач ОСОБА_3 проживав за межами казарми і не потребував постачання комунальних витрат та інших витрат на його утримання в період навчання, а також не харчувався в ОДУВС.

Так, відповідач ОСОБА_3 не укладав ніякої угоди на предмет неспоживання ним послуг, які надавались йому із бюджету України на його утримання, у тому числі з підстав проживання з батьками, а тому зазначене свідчить про те, що всі норми споживання комунальних послуг і харчування в ОДУВС були розраховані і надавались по кількості курсантів, які проходять навчання, у тому числі і відповідача ОСОБА_3

З цих підстав, його посилання на показання свідків, які давали показання в суді, на Акт про проживання від 03.04.2017 року (а.с.125) та інші усні докази, є неналежними і недопустимими доказами, оскільки весь період навчання, відповідач споживав як комунальні послуги, так і інші послуги на його утримання в ОДУВС.

Так, в даному випадку за весь період навчання в ОДУВС, останній здійснював забезпечення курсанта ОСОБА_3 харчуванням, послугами з надання електроенергії, теплопостачання, водопостачання та водовідведення. Дані утримання відповідача в Університеті за всі роки навчання були повністю враховані при здійсненні вищезазначеного Порядку розрахунку, враховуючи відомості, зазначені в обліковій системі бухгалтерського обліку для бюджетних організацій «ПАРУС», до якої щомісячно, в порядку черговості, рік за роком, місяць за місяцем, під час навчання курсантів в ОДУВС співробітниками, що мають доступ до роботи з зазначеною програмою, вносяться всі витрати, понесені на утримання останніх.

Враховуючи вищенаведене, розрахунок фактичних витрат, пов'язаних з утриманням рядового міліції ОСОБА_3, у розмірі 54 903,44 грн., суму витрат по кожному з різновидів забезпечення курсанта. підтверджується детальним розрахунком та супроводжуючими документами, в розумінні ст. 58 ЦПК України, в редакції, яка була чинною на час розгляду справи в суді першої інстанції, є належним доказом у справі про відшкодування витрат за навчання ОСОБА_3

У відповідності до Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2007 року № 313 (далі - Порядок відшкодування № 313) відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов'язаних, зокрема, з грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Розрахунки витрат ОДУВС по утриманню відповідача ОСОБА_3 на період навчання із державного бюджету України зазначений на а.с.26-37 і матеріалами справи не спростований.

Більше того, Довідка про розмір витрат, які були здійснені на утримання курсанта ОСОБА_3 в ОДУВС за період навчання з 01.09.2008 року по 23.06.2012 року, у загальному розмірі 54 903,44 грн., була підписана відповідачем ОСОБА_3 за кожний рік в заперечень з цього приводу ним надано не було (а.с.38).

Тобто, під час навчання в Університеті у відповідача не виникало питань щодо інформації зазначеної у вищевказаній Довідці про суми коштів, які МВС України затратило на навчання в ОДУВС курсанта ОСОБА_3, в якій за кожен рік навчання відповідач проставляв свій підпис, та був ознайомлений із сумами, витраченими на його навчання.

Відповідно до п. 3 Порядку відшкодування №313, витрати відшкодовуються згідно з Договором про підготовку фахівця у навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням чи управлінням МВС та особою.

Згідно п. 4 Порядку відшкодування №313 розрахунок фактичних витрат здійснюється відповідно до норм утримання у вищому навчальному закладі.

Крім того, згідно абзацу 5 ч.2 вищевказаного Порядку відшкодування № 313, який був чинним станом на 23 червня 2012 року, порядок розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах МВС України, установлювався МВС разом із Мінфіном.

Зобов'язання про добровільне відшкодування курсантом витрат, пов'язаних з його утриманням, зазначається в п. 2.3.6 Договору про підготовку фахівця в ОДУВС під час його укладання (а.с.23-звор.)

Що стосується посилання заявника апеляційної скарги на те, що при підписанні Договору на підготовку фахівця від 22 вересня 2008 року, як він, так і його батьки не були ознайомлені з умовами Договору, були позбавлені можливості внести до нього свої доповнення, то колегія судів зазначає наступне.

Так, підписання договорів відбувалося добровільно, без примушування однієї із сторін до його підписання на умовах, з якими вони не погоджувались.

У відповідності до ч.1 ст. 626, ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З цих підстав колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги ОСОБА_3 не надав суду доказів того, що при підписанні Договору на підготовку фахівця від 22 вересня 2008 року, він діяв несвідомо, не погоджувався з деякими пунктами Договору, а також того, що позивач примушував його до підписання Договору.

Більше того, згідно письмової заяви від 16.08.2008 року батьки відповідача ОСОБА_6 і ОСОБА_7 дали свою письмову згоду на підписання Договору, з текстом якого вони були ознайомлені (а.с.25).

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до п. 2 Указу Президента України № 77/96 від 23 січня 1996 року «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» вищі навчальні заклади України здійснюють підготовку спеціалістів: за рахунок коштів Державного бюджету України, республіканського бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів - за державним замовленням; за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб - для роботи у недержавному секторі народного господарства; за рахунок власних коштів особи - для роботи у державному і недержавному секторі народного господарства (за бажанням). Установлено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Згідно п. 2 Порядку відшкодування № 313, цей порядок визначає механізм відшкодування особами, які навчалися за державним замовленням у вищих навчальних закладах МВС, витрат, пов'язаних з їх утриманням у таких закладах, у разі: 1) дострокового розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість; 2) відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення навчального закладу; 3) звільнення осіб начальницького складу органів внутрішніх справ із служби протягом трьох років після закінчення навчального закладу за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни.

Відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Порядок розрахунку витрат установлює МВС разом з Мінфіном. Витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням МВС та особою.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необхідність задоволення позовних вимог ОДУВС у повному обсязі.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги про те, що він не був звільнений за дисциплінарний проступок, а тому підстав для стягнення з нього витрат за період навчання, не передбачено, колегія суддів зазначає наступне.

Наказом начальника ГУМВС України в Одеській області №807 о/с від 14 листопада 2014 року відповідача ОСОБА_3 було звільнено з ОВС за п. 66 Положення (за дискредитацію) до закінчення трирічного терміну перебування на службі після навчання, про що зазначено вище.

Згідно ст. 1 Закону України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України» службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Службова дисципліна рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ передбачає суворе підпорядкування працівників порядку і правилам встановлених законами, спеціальними статутами і наказами МВС України, ґрунтується на усвідомленні кожним з них свого службового обов'язку і особистої відповідальності за справу боротьби зі злочинністю і охорони громадського порядку.

У відповідності до Присяги працівника органів внутрішніх справ України, яка затверджена Постановою Кабінету Міністрів №382 від 28 грудня 1991 року, та яка була чинною на час виникнення правовідносин між сторонами у справі та на момент звільнення ОСОБА_3 з органів внутрішніх справ, службова дисципліна забезпечує законність, чіткість, злагодженість і єдність дій робітників органів внутрішніх справ, зобов'язує: завжди залишатися відданим народові України, суворо дотримуватись її Конституції та чинного законодавства, бути чесним і сумлінним працівником, зберігати державну і службову таємницю; з високою відповідальністю, виконувати свій службовий обов'язок, вимоги статутів і наказів, постійно вдосконалювати професійну майстерність та підвищувати рівень культури, всіляко сприяти авторитету органів внутрішніх справ, рішуче, не шкодуючи своїх сил і життя боротися із злочинністю, захищати від протиправних посягань життя, здоров'я, права і свободи громадян, державний устрій і громадський порядок.

Стаття 1 Закону України «Про міліцію» (що був чинний на час виникнення правовідносин між сторонами) визначає, що службова дисципліна ґрунтується на усвідомленні працівників міліції свого обов'язку захищати життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Стаття 12 Дисциплінарного статуту передбачає застосування до осіб рядового і начальницького складу ОВС за порушення службових обов'язків та дисципліни таких стягнень: усне зауваження, зауваження, догана, сувора догана, попередження про неповну посадову відповідальність, звільнення з посади, пониження в спеціальному званні на один ступінь, звільнення з органів внутрішніх справ.

Зазначений перелік дисциплінарних стягнень в системі ОВС є вичерпним, оскільки п. 22 ст. 92 Конституції України не допускає визначення іншими нормативними актами крім Закону діянь, які є дисциплінарними порушеннями, та відповідальності за їх вчинення.

Таким чином, найбільш тяжким дисциплінарним стягненням є звільнення з органів внутрішніх справ. Таке звільнення осіб рядового і начальницького складу зі служби проводиться через службову невідповідальність або за порушення дисципліни.

Зазначені особи звільняються зі служби також за скоєні вчинки, що дискредитують звання працівника міліції.

При цьому, суд першої інстанції повністю здійснив аналіз дотримання умов притягнення відповідача до дисциплінарної відповідальності, які в даному випадку були дотримані позивачем у повному обсязі.

Крім того, суд зазначив, що особа рядового або начальницького складу органів внутрішніх справ, стосовно якої проводилось службове розслідування, має право оскаржити рішення щодо накладення на нього дисциплінарного стягнення у порядку, визначеному законодавством України.

Однак, відповідач ОСОБА_3 цим правом не скористався, у зв'язку з чим наказ про його звільнення за п. 66 Положення (за дискредитацію) є чинним на даний час.

Тобто, скоївши вчинок, що дискредитує звання рядового і начальницького складу ОВС, що є порушенням службової дисципліни, відповідача ОСОБА_3 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності шляхом накладення найбільш жорсткого виду стягнення - звільнення з органів внутрішніх справ.

З підстав викладеного, посилання відповідача на той факт, що він не відмовлявся від проходження служби, не відповідає дійсності і є безпідставним.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід відхилити, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 17 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції України, яким є Верховний Суд.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра

Повне судове рішення складено 22.12.2017 р.