Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 серпня 2017 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі: головуючого судді Боймиструка С.В., суддів: Гордійчук С.О., Ковальчук Н.М.,

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

з участю ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 10 квітня 2017 року в справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Березнівського районного суду від 10 квітня 2017 року позов публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованість в розмірі 12564,32 доларів США, що складає 295 261,52 грн. та судові витрати в сумі 4 428,52 грн.

У поданій на вказане рішення апеляційній скарзі ОСОБА_2 вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає про те, що в забезпечення виконання зобовязання за договором між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ним було укладено договір поруки в забезпечення виконання ОСОБА_3 зобовязань за кредитним договором. Із розрахунку заборгованості за вказаним договором вбачається, що 27.03.2007 року відповідачем ОСОБА_3 востаннє здійснено погашення заборгованості. Таким чином, позивачем пропущено строк звернення до суду із вимогою про повернення кредиту, що було не взято судом першої інстанції до уваги.

Оскільки судом першої інстанції помилково прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про застосування позовної давності та стягнення кредитних коштів, при розгляді справи не враховано правову позицію ВСУ від 29.03.2017 року у справі № 6-1966цс16 та не викладено мотиви її не застосування.

Покликаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у позові ПАТ КБ "ПриватБанк" до ОСОБА_3П, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити, у звязку із пропуском позовної давності. ОСОБА_2 подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник ПАТ КБ "ПриватБанк" просив апеляційну скаргу відхилити, покликаючись на подані заперечення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відповідачем ОСОБА_3 порушено умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає до стягнення. Також, долученими до справи доказами доведено, що кредитний договір, забезпечений порукою, а саме договором від 30 березня 2006 року, за яким ОСОБА_2 відповідає перед банком за невиконання зобовязання по кредитному договору у тому ж розмірі , що і ОСОБА_3

Такий висновок не відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, 30 березня 2006 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №0603/125 про надання кредиту в розмірі 10000 доларів США. Термін повного погашення кредиту до 20 березня 2007 року, а термін дії кредитного договору до повного виконання зобовязань за цим договором. (а.с.11-12).

На забезпечення виконання ОСОБА_3 обовязків за кредитним договором, 30 березня 2006 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 0603/125/ДП. (а.с.4,5).

Умов договору відповідачі не виконували, в зв'язку з чим банк в жовтні 2007 року звернувся до місцевого суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, а саме : 2922,74 доларів США борг за кредитом, 488,43 доларів США борг за відсотками, 334,54 доларів США, пеня, а всього 3745,71 доларів США, в еквіваленті 18915,84 грн. за курсом Нацбанку на той час.

Предявивши в жовтні 2007 року позов до позичальника та поручителя про стягнення всієї суми заборгованості відповідно до п.п. а п.2.3.1. кредитного договору, банк в односторонньому порядку змінив строк виконання зобов'язання за кредитним договором.

Рішенням Березнівського районного суду Рівненської від 25.12.2007 року зазначена сума заборгованості була стягнута солідарно з відповідачів та судові витрати.(а.с.3).

Отже, у відповідачів припинилися кредитні зобовязання, а виникли боргові зобовязання по сплаті боргу, визначеного судовим рішенням, а у банку виникло право на відшкодування інфляційних втрат та трьох процентів річних передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Однак, через десять років, 27 січня 2017 року ПАТ КБ "ПриватБанк" посилаючись на умови кредитного та договору поруки, знову звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з позичальника ОСОБА_3 та поручителя ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором в розмірі 12564,32 доларів США, що на час звернення складало в еквіваленті 295261,52 грн. Зазначена сума визначена банком виходячи з умов кредитного договору за мінусом суми уже стягнутої в 2007 році. Рішенням Березнівського районного суду від 10 квітня 2017 року позов було задоволено.

Згідно із ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобовязання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається.

У відповідності до ч.1 та ч.3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Окрім того, підлягають застосуванню положення статті 625 ЦК України із поєднанням зі статтею 1048 ЦК України у разі прострочення виконання боржником грошового зобовязання.

Відповідно правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-1412 від 7 вересня 2016 року, яка згідно ст.360-7 ЦПК України є обовязковою для судів.

Розмір процентів за користування грошовими коштами банку після спливу визначеного у договорі строку їх повернення не визначався.

Виходячи з положень ст.625 ЦК України, банк на підставі цієї норми з вимогами до відповідачів не звертався, а тому у місцевого суду була відсутня матеріально-правова підстава для задоволення вимог банку.

Згідно ч.3 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

За таких обставин, місцевий суд порушив норми матеріального та процесуального права, неповно зясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог .

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. ст. 303, п.2 ч.1 ст.307, 309 , 313-314, 316, 317, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Березнівського районного суду Рівненської області від 10 квітня 2017 року - скасувати.

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на користь ОСОБА_2 судові витрати з оплати судового збору в сумі 4871,81 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий : Судді: