АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/8970/16-ц Номер провадження 22-ц/786/2372/17Головуючий у 1-й інстанції Кулешова Л. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 вересня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Кривчун Т.О., Дряниці Ю.В.

при секретарі Ткаченко Т.І

за участю представника заявника ОСОБА_2

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 липня 2017 року

по справі за заявою ОСОБА_3, заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якій просив встановити, що вимушене переселення з окупованої території відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області.

В обґрунтування заяви та уточненої заяви від 06 грудня 2016 року заявник посилається на те, що він народився в м. Горлівка Донецької області 24 жовтня 1969 року, є громадянином України. До червня 2014 року був зареєстрований та проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1. У травні 2014 року на території Донбасу проводився референдум за відокремлення Донецької та Луганської областей від України, в яких він не брав участі. Згодом у місті почали з'являтися невідомі особи зі зброєю без розпізнавальних знаків, які захоплювали адміністративні будівлі та встановлювали на них прапори Російської Федерації. Після того, як проросійські бойовики окупували м. Горлівку, по місту почала пересуватися російська військова техніка та життя в місті стало повністю неконтрольованим, погіршилася соціально-економічна ситуація. Через порушення роботи банківської системи, відсутності готівки в банкоматах населення залишилося без зарплат, стипендій, пенсійного забезпечення та інших соціальних виплат. Було припинено трансляцію деяких українських телеканалів. Фактичне проживання в умовах війни давало підстави реально сприймати загрозу бути вбитими від рук проросійських бойовиків, а тому його родина постійно почувала себе у небезпеці. Внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України у червні 2014 року він вимушений за безцінь продати своє житло та переїхав з сім`єю до м. Суми. Разом з ним виїхала і його мати, яка почала скаржитися на здоров'я. Після переїзду до м. Суми її психічний стан погіршився та невдовзі вона померла. Після таких подій він з родиною переїхав до м. Полтави, де постійно проживає за адресою : ІНФОРМАЦІЯ_2. Після російської збройної агресії він втратив надію на повернення додому, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, а отже можливість планувати своє життя. Як наслідок, йому було заподіяно моральну та матеріальну шкоду. Вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації та території Донецької області було порушені його права та обов'язки, передбачені Конвенцією "Про захист прав людини та основоположних свобод" від 04 листопада 1950 року, а саме: право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності право на свободу пересування і особисту недоторканність, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Встановлення юридичного факту свого вимушеного переселення з окупованої території України через збройну агресію Російської Федерації буде породжувати юридичні наслідки - виникнення права на справедливу компенсацію з держави - агресора - Російської Федерації. Іншого порядку встановлення юридичного факту чинним законодавством не передбачено. Крім того, зі змісту та форми довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, визначеної в Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року № 509, вбачається, що дана форма не передбачає внесення відомостей про конкретну причину, яка змусила залишити або покинути своє місце проживання внутрішньо переміщену особу. Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту обумовлюється тим, що заявник має на меті визначити свій статус як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншим нормами національного та міжнародного права. Особами, що перебувають під захистом Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупації держави, громадянами яких вони не є. Заявник просить встановити факт, що його вимушене переселення у червні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України та тимчасової окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 липня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3, заінтересовані особи Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення.

З рішенням суду не погодився заявник ОСОБА_3, оскарживши його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі прохає скасувати рішення, ухвалити нове про задоволення заяви. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд неправильно застосував положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», оскільки Донецька область України не є окупованою територією відповідно до цього Закону.

Відмовляючи у задоволенні заяви про встановлення факту з тих підстав, що визнання збройної агресії РФ проти України та окупації РФ частини території Донецької області відноситься виключно до компетенції Президента України та Верховної ОСОБА_4 України, суд в порушення ст.ст. 11,213,214 ЦПК України належним чином не зясував зміст заявлених вимог.

Вважає, що повноваження Президента України. Верховної ОСОБА_4 України та інших державних органів влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб у відповідних сферах (зовнішньої та військової політики, безпеки та оборони тощо) та прийняття ними певних правових актів у даних сферах не можуть обмежувати права будь-яких осіб на їх судовий захист та юрисдикцію судів, до компетенції яких належить, на його думку, вирішення правових питань, що виникають у звязку зі збройною агресією. А факт, який він просить встановити в судовому порядку, має індивідуальний характер та стосується виключно заявника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника заявника, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги з підстав, визначених ст. 308 ЦПК, враховуючи наступне.

У відповідності до ст. 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

У п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»судам роз'яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: - згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений або знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - із заяви про встановлення факту не вбачається спору про право; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а також такі факти встановлюються тільки тоді, коли діючим законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що ОСОБА_3 є громадянином України, народився 24 жовтня 1969 року в м. Горлівка Донецької області та був зареєстрований за договором найму адресою: АДРЕСА_1, а 17 червня 2014 року знятий з реєстрації місця проживання, що підтверджується ксерокопією паспорта громадянина України КН № 260281, виданого Київським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 30 жовтня 1996 року (а.с.26-29).

20 серпня 2014 року заявник був зареєстрованим у ІНФОРМАЦІЯ_3, та знявся з реєстрації 25 січня 2016 року.

Згідно довідки від 06 вересня 2016 року № НОМЕР_1, ОСОБА_3 перебуває на обліку внутрішньо переміщених осіб та має фактичне місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, а зареєстроване місце проживання у АДРЕСА_2 (а.с.30).

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що згідно Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. N 509, довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Пунктом 3 вказаного Порядку визначено, що заява про взяття на облік повинна містити таку інформацію про заявника: прізвище, ім'я та по батькові; громадянство; дата та місце народження; стать; відомості про малолітніх, неповнолітніх внутрішньо переміщених осіб, які прибули разом з ним (у разі необхідності); відомості про законних представників, які супроводжують малолітню дитину, недієздатних осіб або осіб, дієздатність яких обмежена, та осіб, зазначених в абзаці п'ятому пункту 2 цього Порядку; відомості про зареєстроване та фактичне місце проживання; адреса, за якою з особою може здійснюватися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції, та контактний номер телефону; обставини, що спричинили внутрішнє переміщення; повідомлення особи про її непричетність до скоєння злочинів або співучасті у злочинах; відомості про житлові, соціальні, медичні, освітні та інші потреби; відомості про наявність інвалідності та потребу в технічних та інших засобах реабілітації; відомості про місце навчання/виховання дитини (найменування закладу); відомості про працевлаштування, освіту, спеціалізацію за професійною освітою, посаду, професію.

З урахуванням цього суд прийшов до висновку про те, що складаючи заяву про взяття на облік, заявник зазначав про причини його переміщення з м. Горлівки Донецької області та на підставі його заяви йому була видана довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Крім того, вказана довідка видана відповідно до Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України".

Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р, діючого на час переміщення заявника з м. Горлівки Донецької області, затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція та відповідно до Додатку до назначеного розпорядження м. Горлівка Донецької області входить до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України" було затверджено Додаток до вказано розпорядження, в якому зазначено, що м. Горлівка Донецької області відноситься до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Зазначені обставини вважаються загальновідомими і такими, що не потребують доведення, якщо інформація про них міститься в офіційних звітах (повідомленнях) Верховного Комісара Організації Обєднаних Націй з прав людини, Організації з безпеки та співробітництва в Європі, Міжнародного Комітету Червоного Хреста і Червоного Півмісяця, Уповноваженого Верховної ОСОБА_4 України з прав людини, розміщених на веб-сайтах зазначених організацій, або якщо щодо таких обставин уповноваженими державними органами прийнято відповідні рішення.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 85 Конституції України до повноважень Верховної ОСОБА_4 України належить, зокрема, оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.

Постановою Верховної ОСОБА_4 України від 27 січня 2015 року N 129-VIII затверджено Звернення Верховної ОСОБА_4 України до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської ОСОБА_4 Європи, Парламентської ОСОБА_4 НАТО, Парламентської ОСОБА_4 ОБСЄ, Парламентської ОСОБА_4 ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором, у якому зазначено наступне: Україна залишається об'єктом воєнної агресії з боку Російської Федерації, яку вона здійснює, серед іншого, і через підтримку та забезпечення масштабних терористичних атак (абзац 1 Звернення); Верховна ОСОБА_4 України визнає Російську Федерацію державою - агресором та закликає міжнародних партнерів України визнати Російську Федерацію державою-агресором, що всебічно підтримує тероризм та блокує діяльність ОСОБА_4 Безпеки ООН, чим ставить під загрозу міжнародний мир і безпеку, а так звані "ДНР" і "ЛНР" визнати терористичними організаціями (абзаци 6 та 8 Звернення); міжнародне співтовариство закликано визнати факт агресії проти України, окупації її території і посилити вимоги щодо повернення до міжнародно визнаних кордонів України, запобігши створенню небезпечного прецеденту у вигляді грубого порушення світового порядку та системи безпеки, що склалися після Другої світової війни (абзац 12 Звернення).

Крім того, Верховна ОСОБА_4 України Постановою від 21 квітня 2015 року N 337-VIII схвалила текст Заяви Верховної ОСОБА_4 України "Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків", у абзаці першому пункту 1якої констатовано, що збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року. У вказаній Заяві Парламенту також вказано, що і фактично, і юридично збройна агресія Російської Федерації проти України триватиме до повного відведення з території України всіх підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, включно з підтримуваними нею найманцями, та повного відновлення територіальної цілісності України (абзац 3 пункту 4 Заяви), та наведено численні факти порушень Російською Федерацією своїх міжнародних зобов'язань, посягань на територіальну цілісність України, на які, в тому числі, посилається і заявник в обґрунтування необхідності встановлення відповідного юридичного факту судом.

Президент України своїм Указом від 24.09.2015 №555 ввів у дію рішення ОСОБА_4 національної безпеки і оборони України від 02.09.2015 «Про нову редакцію Воєнної доктрини України» та затвердив Воєнну доктрину України, у пунктах 3, 9, 11, 16, 17, 28-30, 36, 42, 49, 65 якої визнано та зафіксовано факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Згідно зі ст.2 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" цей Закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації та встановлює особливий правовий режим на цій територій, визначає особливості додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина.

Таким чином, вказаним Законом визначено, що переміщення осіб, на яких поширюється закон, пов'язане із фактом збройної агресії Росії.

З системного аналізу викладених вище правових норм слідує, що факт збройної агресії проти держави України встановлюється уповноваженими на те Конституцією України органами державної влади (Президентом України та Верховною ОСОБА_4 України) та відноситься до політичної сфери (публічно-правової), оскільки стосується виконання імперативних повноважень органами державної влади у політичній сфері, про що свідчить прийняття Парламентом та Президентом України низки актів, якими вже встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.

Частиною другою статті 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За змістом правової позиції, викладеної у Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 N 8-рп/2002, це означає, що до юрисдикції Конституційного Суду України та судів загальної юрисдикції належить, відповідно до їх повноважень вирішення питань, які мають правовий (а не політичний) характер.

З урахуванням вищенаведеного та аналізу зазначених правових норм, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що видання довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і є підтвердженням факту переміщення заявника внаслідок збройної агресії Росії проти України, а згідно положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» дана обставина є загальновідомою та такою, що не потребує доказування.

На цій підставі місцевий суд обґрунтовано відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_3 про встановлення в судовому порядку факту про те, що його вимушене переселення у червні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок військової агресії Російської Федерації проти України та тимчасової окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України.

Крім того, суд першої інстанції вірно послався на те, що Конвенція ООН про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року, поширює свою дію на певну особу не у зв'язку з наявністю у цієї особи судового рішення про встановлення факту агресії іншої держави, а у зв'язку з тим, що дана особа підпадає під ознаки особи, передбачені ст.4 Конвенції, яка перебуває під захистом Конвенції.

Так, згідно зі ст. 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Отже, застосування норм вказаної Конвенції щодо конкретної особи не пов'язується із встановленням судом тих чи інших фактів, що мають юридичне значення, а має місце по замовчуванню у разі перебування особи під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростовували висновки суду першої інстанції.

Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що при вирішенні спору по суті місцевим судом були вірно враховані та застосовані норми матеріального права, а також правильно встановлені фактичні обставини по справі та їм дано належну правову оцінку.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 25 липня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_1

Судді: (підпис) ОСОБА_5

(підпис) ОСОБА_6

Згідно з оригіналом:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1