АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2017 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Височанської Н. К.

суддів: Литвинюк І.М., Перепелюк І.Б.,

секретар: Окармус О.М.

за участю: позивача ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 16 березня 2017 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з указаним позовом, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 19 вересня 2007 року між нею та ОСОБА_4 Свої вимоги обґрунтовувала тим, що у зв»язку з похилим віком та поганим станом здоров»я вона помилилася щодо природи укладеного договору, оскільки вважала, що укладає договір довічного утримання, за яким відповідачка буде доглядати її до смерті та надавати медичну допомогу, таким чином, помилилася щодо правових наслідків договору, що має істотне значення та є підставою для визнання недійсним цього договору на підставі ст. 229 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 16 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позовних вимог. Посилається на порушення норм матеріального та процесуального права.

________________________________________________________________________________________________№22ц-794/524/17 Головуючий у І інстанції Волошин С.О.

Категорія 21 Суддя-доповідач Височанська Н.К.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні указаного позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка розуміла, що укладає договір дарування і розуміла природу договору та наслідки. При цьому суд вважав установленим факт, що позивачка не помилялася щодо природи укладеного договору дарування в момент його укладення.

На обґрунтування свого висновку суд послався на те, що позивач має дві вищі освіти, могла і повинна була усвідомлювати який укладає договір. Крім цього, позивач на час укладення спірного договору не потребувала сторонньої допомоги, а навпаки, матеріально допомагала відповідачці по справі.

Однак із вказаним висновком не можна погодитися виходячи з наступного.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змістом ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16 березня 2016 року № 6-93цс16, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст. ст. 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Статтею 1 ЦПК України установлено, що завданнями цивільного судочинства є, зокрема справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Встановлено, що 19 вересня 2007 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали договір дарування квартири, згідно якого ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_4 прийняла у дарунок квартиру АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що позивач є людиною похилого віку, пенсіонерка. Позивач хворіє на ряд захворювань, в тому числі на цукровий діабет середнього ступеню тяжкості, катаракту очей, вузловий зоб. Спірна квартира є її єдиним місцем проживання, іншого житла немає.

Укладаючий оспорюваний договір, позивач помилялася щодо природи договору, оскільки сподівалася на надання медичної допомоги від відповідачки, яка є її близькою родичкою і медичним працівником.

Отже, при вирішенні даного спору суд першої інстанції мав виходити з того, що позивач є людиною похилого віку, одинока, з низкою захворювань, мала намір укласти договір довічного утримання, а не передавати безоплатно єдине житлове приміщення яке в неї є у власності.

Встановлено, що позивач після укладання спірного договору дарування, фактично спірне майно обдарованій не передала, продовжила проживати в квартирі та нести витрати по її утриманню.

З огляду на викладені обставини колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про задоволення позову.

Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, із відповідача на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати в сумі 964,40 грн. , які складаються із витрат зі сплати судового збору за подачу позову до суду першої інстанції у розмірі 551 грн. ( а.с.2) та за подачу заяви про забезпечення позову 413,40 грн. ( а.с.20).

Оскільки позивач на час подання апеляційної скарги до суду була звільнена від сплати судового збору, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307. 309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 16 березня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 19 вересня 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Балан Р.Б., зареєстрований в реєстрі за №9990.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 964,40 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судові витрати в розмірі 704 грн.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий /підпис/ Н.К.Височанська

Судді /підписи/ І.М.Литвинюк

І.Б.Перепелюк