УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

Червинської М.Є., КоротунаВ.М., Мазур Л.М.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» про визнання недійсним договору фінансового лізингу та застосування наслідків недійсності правочину за касаційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 8 грудня 2016 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із указаним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна»), у якому з урахуванням уточнень позовних вимог просив визнати недійсним договір фінансового лізингу від 18 червня 2015 року, укладений між ним та відповідачем, стягнути з ТОВ «Євролізинг Україна» на свою користь 23 тис. грн, сплачених на виконання зазначеного договору фінансового лізингу та судові витрати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 18 червня 2015 року між ним та ТОВ «Євролізинг Україна» укладено договір

фінансового лізингу, згідно умов якого відповідач зобов'язувався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно - автомобіль марки «Чері RF 244» вартістю 220 тис. грн, а позивач зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Розмір щомісячних лізингових платежів на момент укладення договору визначений у 3 720 грн 60 коп. щомісяця у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору. Договір фінансового лізингу передбачав право позивача отримати автомобіль у власність за умови повної сплати вартості автомобіля та інших витрат. Позивач указував на те, що 18 червня 2015 року він сплатив на рахунок відповідача 23 тис. грн, вважаючи, що частково сплатив вартість автомобіля. Проте відповідач оцінив цей платіж як адміністративний, який відповідно до умов договору не підлягає поверненню лізингоодержувачу в будь-якому випадку і не є частиною вартості автомобіля. Крім того, як згодом дізнався позивач ТОВ «Євролізинг Україна» не мав ліцензії на надання фінансових послуг і не вправі був укладати з ним договір фінансового лізингу, який поміж іншого не був і нотаріально посвідчений. Посилаючись на вказані обставини, позивач зазначав, що укладений правочин не відповідає вимогам чинного законодавства, містить несправедливі умови, тому є недійсним і відповідач повинен повернути йому сплачені ним кошти.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 8 грудня 2016 року, позов задоволено. Визнано недійсним договір фінансового лізингу від 18 червня 2015 року № 001992, укладений між ТОВ «Євролізинг Україна» та ОСОБА_4 Стягнуто з ТОВ «Євролізинг Україна» на користь ОСОБА_4 23 тис. грн, сплачених ним на виконання зазначеного договору фінансового лізингу. Вирішено питання про судові витрати.

У касаційній скарзі ТОВ «Євролізинг Україна», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність оскаржуваних судових рішень в межах касаційного оскарження, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги цих висновків не спростовують.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суди, правильно застосувавши положення ст. ст. 806, 808 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшли до правильного висновку про те, що оспорюванний договір фінансового лізингу за своєю природою не відповідає принципу добросовісності та рівності сторін у договорі, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору на шкоду споживача, і є несправедливими, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 215, ч. 1 ст. 203 ЦК України та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підстави для визнання договору недійсним в цілому із застосуванням наслідків недійсності правочину.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Так, зі змісту оспорюваного договору фінансового лізингу вбачається, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (ст. 12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Крім того, в договорі лізингу не визначено індивідуальних ознак предмета лізингу, відсутні відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

Крім того, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (п.11-1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Частиною 1 ст. 227 ЦК України передбачено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15, від 8 червня 2016 року у справі № 6-330цс16, які розглянуті ним у порядку глави 3 розділу V ЦПК України.

Доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу і залишити судові рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 8 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: М.Є. Червинська

В.М. Коротун

Л.М.Мазур