Провадження № 2/520/369/17
Київський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді Куриленко О.М.
за участю секретаря Баранової Ю.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину нікчемним,
27.12.2016 року позивач звернулась до суду з позовом та просить ухвалити рішення, яким визнати нікчемним Правочин розписку ОСОБА_2 від 25 лютого 2015 року, згідно якої він отримав від ОСОБА_3 завдаток у розмірі 280 460 гривень, що еквівалентно 10 тис. дол.. США в рахунок оформлення договору купівлі продажу квартири № 5 за адресою: м. Одеса, вулиця Варненська, буд. 5/3 та гарантував підписання договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна в період з 25.02.2015 року до 25.04.2015 року. Стягнути з відповідачів всі судові витрати.
На думку позивача, укладений сторонами попередній договір повинен був бути нотаріально посвідчений, як того вимагає закон, а саме, що попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору. Укладення попереднього договору в простій письмовій формі є порушенням закону і такий договір є нікчемним.
Вказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.
Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.74, 76, 77 ЦПК України.
Представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_5 у судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явились, сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань про відкладання не заявляли.
При викладених обставинах суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідачів, які сповіщені про розгляд справи належним чином, від яких не надійшло повідомлення про причини неявки, ухваливши заочне рішення у справі, зі згодою представника позивача, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, так як надані матеріали є повними і достатніми для розгляду справи у відсутності відповідача.
Відповідно до ст. 225 ЦПК України Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
У судовому засіданні встановлено, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 84657095 від 10.04.2017 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування, серія та номер: 3-1455, посвідченого Пятою одеською державною нотаріальною контрою, належить квартира АДРЕСА_1.
Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
25 лютого 2015 року ОСОБА_2, маючи намір розпорядитись належним йому майном, склав розписку, з тексту якої вбачається, що він отримав від ОСОБА_3 завдаток у розмірі 280 460 гривень, що еквівалентно 10 тис. дол.. США, в рахунок оформлення договору купівлі-продажу квартири № 5 за адресою м. Одеса, вул. Варненська будинок 5/3 та гарантував підписання договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна в період з 25.02.2015 року до 25.04.2015 року, для підготування необхідних документів для здійснення угоди. У разі не підписання договору купівлі-продажу квартири 25 квітня 2015 року, ОСОБА_2 зобовязався повернути покупцеві ОСОБА_3 подвійну суму завдатку, тобто 560 920 гривень.
Даючи оцінку даній розписці суд зазначає наступне.
Згідно з ч.1 ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. А частини друга вказаної норми передбачає, що якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Правові наслідки порушення або припинення зобов'язання, забезпеченого завдатком передбачені вимогами ст. 571 ЦК України: якщо порушення зобов'язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов'язання сталося з вини кредитора, він зобов'язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов'язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню.
За змістом названих норм завдаток є доказом існування зобов'язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов'язання.
З положень ст. ст. 546, 548 ЦК України убачається, що завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов'язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами
Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише в разі наявності зобовязання, яке повинно було виникати на підставі договору ( попереднього договору) купівлі-продажуквартири.
Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Згідно ст. 635 ЦК України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Згідно ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Підписаний сторонами попередній договір (розписка) нотаріально посвідчений не був, однак, на його виконання були сплачені грошові кошти.
Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст. 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.
Отже, зважаючи на те, що розписка складена ОСОБА_2 від 25 лютого 2015 року фактично містить умови попереднього договору, який згідно закону укладається у формі, встановленій для основного договору, в даному випадку договору-купівлі-продажу, а від так підлягала нотаріальному посвідченню, що на думку суду свідчить про її нікчемність.
Однак, вирішуючи справу по суті, суд бере до уваги наступне.
Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 зазначає, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.
Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного суду України « Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року № 14 роз'яснено, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод и інтересів, а також у разі звернення до суду органів чи осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (частина перша та друга ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що укладанням спірної розписки(договору) були порушенні її права, оскільки саме вказана розписка була покладена в основу рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2016 року, яким з неї стягнуті грошові кошти.
Підставою для звернення до суду з даним позовом стало те, що з вини ОСОБА_1, яка раніше звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, ОСОБА_2, про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, за її заявою було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_2, у зв`язку з чим ОСОБА_2 не уклав договору купівлі-продажу даної квартири, в результаті чого сплатив майбутньому покупцеві ОСОБА_3 подвійну суму завдатку у розмірі 560 920 гривень, згідно умов розписки від 25.02.2015 року.
Таким чином, суд вважає, що звернення до суду з даним позовом є передчасним, а від так, залишилось не зрозумілим, яке порушене право захищає позивач.
При вирішенні даної справи суд враховує норми ст. 4 ЦПК України, згідно якої передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України
До того ж, відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
З точки зору закону, при вирішенні спору суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи
Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до ч. 2. ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування
Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.
Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.
Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, ст.1 ЦПК України задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.
Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є передчасними, а від так не підлягають задоволенню.
У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено
У звязку з відмовою у задоволенні позову судові витрати відшкодування не підлягають.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15, 57 , 203, 215, 229, 230, 235, 257, 267, 655 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 15, 16, 57, 58,59, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання правочину нікчемним відмовити в повному обсязі.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії. Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.
Суддя Куриленко О. М.