Справа №489/1177/17 26.12.2017
Провадження №22-ц/784/2551/17
Єдиний унікальний номер судової справи: 489/1177/17
Номер провадження: 22-ц/784/2551/17
Головуючий у І інстанції Тихонова Н.С.
Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_1

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2017 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області у складі:

Головуючого Прокопчук Л.М.,

Суддів: Базовкіної Т.М., Яворської Ж.М.

Із секретарем судового засідання Шагаєм О.А.

за участю представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_3, на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2017 року, ухваленого в приміщенні того ж суду о 17:32 (головуючий суддя Тихонова Н.С.) у цивільній справі № 489/1177/17,(провадження:22-ц/784/2551/17) за позовом Публічного Акціонерного Товариства «Альфа-Банк» (далі ПАТ «Альфа-Банк», Банк) до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А :

07 березня 2017 року ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним між ними 17 березня 2016 року, за умовами якого відповідач отримав 14000 грн. кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 40 % на рік за користування кредитними коштами строком на 2 роки.

Посилаючись на невиконання відповідачем умов кредитного договору, внаслідок чого станом на 7 лютого 2017 року у нього утворилось 18058 грн. 23 коп. кредитної заборгованості, позивач просив стягнути вказану заборгованість та судові витрати у розмірі 1600 грн. з відповідача. (а.с. 2-3).

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2017 року позовну заяву ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості - задоволено у повному обсязі. Стягнуто з відповідача на користь Банку 18058 грн. 23 коп. кредитної заборгованості (15679 грн. 36 коп. заборгованості за тілом кредиту, 2369 грн. 37 коп. простроченої заборгованості по тілу кредиту, 9 грн.50 коп. заборгованості по процентах) та 1600 грн. судового збору (а.с.81-83).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення вимог процесуального права та неповне зясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстапнції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ПАТ «Альфа-Банк» в повному обсязі (а.с.86-88).

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник позивача просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги.

Вислухавши суддюдоповідача, дослідивши надані докази та перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 17.03.2016 року між сторонами був укладений кредитний договір на комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк», відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії у розмірі 14000 грн. зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 40% річних строком на 2 роки. Згідно умов договору позичальник зобовязався повернути кредит, сплатити відсотки за його користування та інші платежі за цим договором. Платежі з повернення кредиту, плати відсотків за його користування, сум комісійної винагороди та іншіх платежів за цим договором здійснюються щомісячно рівними частинами у сумах та у терміни в порядку та на умовах, визначених цим договором. Відповідно до наданого позивачем розрахунку станом на 17.02.2017 року заборгованість відповідача складає 18058,23 грн, а саме заборгованість за тілом кредиту 15679,36 грн., про строчка по тілу кредиту 2369,37 шгрн., заборгованість за відсотками 09,50 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Але з висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року N 14, у мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57 - 60, 131 - 132, 137, 177, 179, 185, 194, 212 - 215 ЦПК України,які діяли на час ухвалення судового рішення, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Із матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що 17 березня 2016 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Альфа-банк» був укладений кредитний договір, на підставі якого ОСОБА_4 отримав 14000 грн. кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 40 % на рік за користування кредитними коштами строком на 2 роки.

На виконання вказаного договору відповідачу був відкритий картковий рахунок № 7567 у національнай валюті України. Банк оформив та видав відповідачу платіжну картку і ПІН-код до неї і здійснював рорахунково-касове обслуговування платіжних операцій відповідача із використанням платіжної картки.

11 червня 2016 року 0 15:20 на телефон відповідача позвонила особа, яка представилась працівником служби безпеки банку та продиктувала дані платіжної картки відповідача, що він підтвердив. Після цього відповідачу надійшло два смс-повідомлення з інформацією про перерахування коштів з його платіжної картки на інший рахунок на загальну суму 13140 грн.

В той же день про зазначені події відповідач повідомив банк на «гарячу лінію» та просив заблокувати рахунок, що було зроблено банком.

З моменту укладення вказаного кредитного договору і до 11 червня 2016 року, тобто дня, коли з платіжної кредитної картки відповідача були зняті двома сумами кошти у розмірі 7075 грн. та 6065 грн. в рахунок оплати придбання товарів, останній своєчасно та в повній мірі виконував свої обовязки за кредитним договором.

Однак, відразу після зняття коштів за транзакцією, проведення якої відповідач не визнає, повідомлення ним того ж дня на гарячу лінію позивача про зняття з рахунку коштів (картку було заблоковано) та повідомлення 13 червня 2016 року Поліції про шахрайські дії, а також відсутності реагування Банку, тобто не поповнення Банком його кредитного рахунку до суми, яка була на картці до вчинення шахрайських дій, останній перестав виконувати свої обовязки по виконанню кредитного договору.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із пунктом 37.2 статті 37 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" у разі ініціації неналежногопереказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до п.п.1, 3-10 розділу V11 «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, завтердженого постановою Національного бану від 05.11.2014 року № 705 "Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів" користувач зобов'язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це законного права або повноважень.

Банк зобов'язаний у спосіб, передбачений договором повідомляти користувача про здійснення операцій з використанням електронного платіжного засобу; забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем; реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством України для зберігання електронних документів, зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банку.

Обов'язок банку щодо повідомлення користувача про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу користувача є виконаним у разі: інформування банком користувача про кожну здійснену операцію відповідно до контактної інформації, наданої користувачем; відмови користувача від отримання повідомлень банку про здійснені операції з використанням електронного платіжного засобу користувача, про що зазначено в договорі.

Користувач зобов'язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем.

. Користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов'язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк.

Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення користувачем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу чи його реквізитів.

Емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Відповідно до ст. 14.17. Закону України від 05.04.2001 року № 2346-III "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний розглядати заяви (повідомлення) користувача, що стосуються використання електронного платіжного засобу або незавершеного переказу, ініційованого з його допомогою, надати користувачу можливість одержувати інформацію про хід розгляду заяви (повідомлення) і повідомляти в письмовій формі про результати розгляду заяви (повідомлення) у строк, установлений договором, але не більше строку, передбаченого законом для розгляду звернень скарг громадян.

Строки встановлення емітентом правомірності переказу та повернення на рахунок користувача попередньо списаного неналежного переказу встановлені пунктом 37.2 статті 37 цього Закону.

Зазначені норми є спеціальними для спірних правовідносин.

Аналіз неведених положень законодавчих актів свідчить про те, що у разі виявлення користувачем проведення платіжної операції, яку він не виконував, він зобовязаний негайно повідомити про це банк, а банк після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Відповідно до п.4.2.6 Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, що є частиною Угоди про обслуговування Кредитної карти та відкриття Відновлювальної кредитної лінії, укладеною між сторонами 17.03.2016 року, відповідач зобовязався нікому не повідомляти ПІН-код, ПІН-код МАКСИ, М-ПІН, що застосовується для NFC Cім-картки та зберігати його у таємниці, щоб ні за яких умов він не став відомим третій особі. У випадку розголошення Клієнтом ПІН-код, ПІН-код МАКСИ, М-ПІН, Клієнт позбавляється права на оскарження операції по рахунку Клієнта та Банк не несе відповідальності перед Клієнтом за здійснені операції по рахунку Клієнта, в тому числі, що здійснені будь-якими третіми особами. (а.с. 9 зв.).

З матеріалів справи та пояснень представників сторін в судовому засіданні апеляційного суду вбачається, що відповідач негайно в той же день, тобто 11.06.2016 року (субота) повідомив позивача на «гарячу лінію» про проведення платіжної операції, яку він не виконував, а 13.06.2016 року подав письмову заяву (а.с. 38).

Позивач відповіді на вказану заяву по суті розгляду обставин, на які посилався відповідач, не надав.

Позивач, посилаючись на те, що за фактом звернення відповідача було проведене розслідування, матеріалів розслідування суду не надав. Також відповідач не надав доказів того, що відповідач після надходження на його мобільний телефон СМС-повідомлень, їх авторизував, тобто дав дозвіл на проведення операції з використанням електронного платіжного засобу.

За таких обставин колегія суддів вважає, що у справі відсутні докази того, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції, а тому не погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що відповідач своїми діями сприяв проведенню платіжної операції.

Оскільки банк не надав зазначених вище доказів, не виконав приписи ст. 1073 ЦК України щодо негайного зарахування відповідної суми на рахунок відповідача, за відсутності доказів утворення заборгованості з інших причин, в задоволенні позову слід відмовити, а рішення суду першої інстанції відповідно до вимог п.п. 2, 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України скасувати та ухвалити нове рішення.

Відповідно до положень ч.2 ст. 141 ЦПК України понесені відповідачем судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1760,00 грн покласти на позивача.

Керуючись ст. ст.367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану його представником ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» га користь ОСОБА_4 витрати по сплаті судового збору 1760,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Л.М. Прокопчук

Судді: Т.М. Базовкіна

ОСОБА_5