Справа № 162/1022/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гладіч Н.І.
Провадження № 22-ц/773/489/17 Категорія: 43 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів - Матвійчук Л. В., Федонюк С. Ю.,

з участю секретаря Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та жилим будинком з надвірними будівлями та спорудами шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на заочне рішення Любешівського районного суду Волинської області від 20 грудня 2016 року, -

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд із зазначеним позовом. Покликалась на те, що на підставі договорів дарування від 05 грудня 2011 року, які посвідчені нотаріально, є власником земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та розміщеного на ній будинковолодіння, що знаходяться по АДРЕСА_1 Однак будучи власником будинковолодіння та земельної ділянки, вона позбавлена можливості в повній мірі користуватися та володіти вказаним нерухомим майном. Оскільки відповідач ОСОБА_3 самовільно вселився у її жилий будинок, замінив навісний замок на вхідних дверях будинку, користується її земельною ділянкою, тим самим чинить їй перешкоди у користуванні зазначеними майном.

Враховуючи наведене позивач просила суд зобов'язати відповідача ОСОБА_3 не чинити їй перешкоди у користуванні жилим будинком і земельною ділянкою для обслуговування будинковолодіння та виселити відповідача з жилого будинку без надання іншого житла. Відшкодувати їй понесені судові витрати.

Заочним рішенням Любешівського районного суду Волинської області від 20 грудня 2016 року позов задоволено, виселено ОСОБА_3 з жилого будинку по АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_3 не обробляти та не вирощувати будь-яку сільськогосподарську продукцію на земельній ділянці ОСОБА_1 за цією ж адресою.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій на рішення апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3 просить його скасувати із-за неповноти з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачці ОСОБА_1, як власнику нерухомого майна - жилого будинку та земельної ділянки, відповідачем ОСОБА_3 чиняться перешкоди у користуванні цим майном, а тому її право власності на вказане майно підлягає захисту у спосіб нею обраний.

Такий висновок суду є правильним.

Встановлено і це слідує з матеріалів справи, що 05.12.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування жилого будинку, відповідно до умов якого позивач ОСОБА_1 набула у власність жилий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 8).

Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 05.12.2011 року, укладеного між дарувальником ОСОБА_5 та обдарованою ОСОБА_1, остання отримала у власність земельну ділянку розміром 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за цією ж адресою (а. с. 13).

Право власності на вказані об'єкти нерухомого майна зареєстроване позивачкою ОСОБА_1 у передбачений чинним законодавством спосіб (а. с. 7, 9-12, 14).

Крім того встановлено, що зазначені договори дарування були предметом іншого судового спору і їх законність підтверджена рішенням Любешівського районного суду від 20 червня 2013 року, яке набрало законної сили (а. с. 15-24).

Відповідач ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, де йому на праві приватної власності належить 1/2 частина житлового будинку (а. с. 83-84).

Також встановлено, що позивачка ОСОБА_1 являється опікуном своєї матері недієздатної ОСОБА_6 інваліда 2 групи і жилий будинок, яким користується відповідач, потрібен для їх власного проживання з матір'ю (а. с. 86-91).

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.

Статтею 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до статей 379 - 382 ЦК України об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира.

Права власника житла - жилого будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

Згідно ст. 373 ЦК України об'єктом власності особи може бути земельна ділянка. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до ст.ст. 152, 212 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист вказаних прав здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав. Самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Виходячи з викладеного та враховуючи, що ОСОБА_3 без законних на те підстав, самовільно зайняв будинок та земельну ділянку, які належать на праві власності ОСОБА_1, тим самим порушив її право на вільне користування цим майном, тому суд першої інстанції цілком правомірно і обґрунтовано прийняв рішення про виселення з будинку відповідача без надання іншого жилого приміщення та зобов'язав його звільнити земельну ділянку позивачки, припинивши її незаконне використання.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його зміни чи скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Любешівського районного суду Волинської області від 20 грудня 2016 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді