АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/1608/16-цГоловуючий у 1-й інстанції Сташків Н.М.
Провадження № 22-ц/789/1366/17 Доповідач - Костів О.З.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 грудня 2017 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Сташків Б. І., Хома М. В.,

при секретарі - Романюк Х.Ю.

за участю представника апелянта ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2017 року у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області ОСОБА_3, пов"язані з закінченям виконавчого провадження,-

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду із даною скаргою.

В обґрунтування заявлених вимог скаржник посилалася на те, що державним виконавцем не було виконано всіх передбачених законом виконавчих дій при виконанні виконавчого листа Тернопільського міськрайонного суду від 10 липня 2017 року про встановлення йому графіку побачень із його дітьми в такі дні: перша-третя субота місяця з 10 до 17 години, друга-четверта неділя місяця з 10 до 17 години, які проводити у відсутності матері ОСОБА_4 Зокрема, державним виконавцем не перевірено виконання рішення боржником, не накладено на останнього штраф за його невиконання, не попереджено про кримінальну відповідальність, не надіслано органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення, не залучено до виконання рішення органів опіки і піклування. Рішення суду реально не виконане, він не має змоги бачитись із дітьми згідно із встановленим на підставі судового рішення графіку побачень. Незважаючи не невиконання боржником рішення суду, виконавче провадження державним виконавцем закінчено.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2017 року в задоволені скарги відмовлено.

ОСОБА_2 подав на вказану ухвалу апеляційну скаргу, посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам. Просить вищевказану ухвалу скасувати та прийняти нову, якою скаргу задовольнити.

В судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви, викладені в ній.

Інші сторони по справі в судове засідання не з'явивилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Відмовляючи у задоволені скарги суд першої інстанції виходив із того, що довівши до відома боржника резолютивну частину рішення та склавши відповідний акт, державний виконавець мала передбачені законом підстави винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

З таким висновком колегія суддів погоджується.

Судом встановлено наступні обставини.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі.

Встановлено йому графік побачень із сином ОСОБА_5 та дочкою ОСОБА_6 в такі дні: перша-третя субота місяця з 10 до 17 години, друга-четверта неділя місяця з 10 до 17 години, які проводити у відсутності матері ОСОБА_4 Дозволено ОСОБА_2 відвідувати неповнолітніх дітей під час їхнього перебування у школі та дитсадку на перервах; один раз на три місяці відвідувати разом із дітьми дідуся та бабусю, які проживають у ІНФОРМАЦІЯ_1 без участі матері; спілкуватися з дітьми за допомогою телефонного зв'язку та мережі Інтернет.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 27 грудня 2016 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2016 року в частині: дозволу ОСОБА_2 відвідувати дітей під час їхнього перебування у школі та дитсадку на перервах; дозволу один раз на три місяці відвідувати разом із дітьми дідуся та бабусю, без участі матері; дозволу спілкуватися із дітьми за допомогою телефонного зв»язку та мережі Інтернет скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові в цій частині. В решті рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2016 року залишено без змін.

10 липня 2017 року Тернопільським міськрайонним судом видано виконавчий лист про встановлення графіку побачень ОСОБА_2 із сином ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, та донькою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 в такі дні: перша-третя субота місяця з 10 до 17 години, друга-четверта неділя місяця з 10 до 17 години, які проводити у відсутності матері ОСОБА_4

20 липня 2017 року державним виконавцем Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області ОСОБА_3 відкрито виконавче провадження з виконання зазначеного виконавчого листа.

Відповідно до акту від 07 серпня 2017 року державний виконавець Слишик О.М. ознайомила ОСОБА_4 із графіком побачень, встановленим рішенням суду, про що ОСОБА_4 розписалась та зобов'язалась виконувати.

11 серпня 2017 року державним виконавцем Слишик О.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до п.9 ст.39, ст.40 Закону України «Про виконавче провадження».

В подальшому ОСОБА_2 звернувся до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з заявою про роз'яснення рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2016 року, в якій вказував, що йому є незрозумілою резолютивна частина зазначеного рішення, зокрема, чи зобов'язана відповідач не чинити йому перешкод у спілкуванні з дітьми та їх вихованні на підставі затвердженого судом графіку побачень із дітьми та чи повинен державний виконавець вчиняти дії примусового характеру у випадку наявності зазначених перешкод з боку відповідача.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2017 року в задоволенні зазначеної заяви про роз'яснення рішення відмовлено.

Відповідно до ст.383 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст.387 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до ч.1 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження» за рішеннями, за якими боржник зобов»язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

Згідно з ч.4 ст.63 цього Закону виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Постановляючи оскаржувану ухвалу суд першої інстанції вірно врахував ту обставину, що судове рішення про встановлення порядку побачень із дітьми по своїй природі взагалі не передбачає примусового виконання.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку державним виконавцем виконувалось рішення лише щодо встановлення графіку побачень з дітьми, про що державний виконавець довів до відома боржника резолютивну частину рішення, та склав відповідний акт.

Колегія суддів не погоджується з посиланням апелянта про те, що державним виконавцем не було здійснено перевірки виконання боржником рішення суду, оскільки у виконавчому документі не зазначено спосіб виконання рішення та державний виконавець позбавлений можливості здійснити будь-які інші дії, спрямовані на виконання рішення суду.

Також колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Частиною 1 статті 36 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у виняткових випадках за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання. Така ж норма міститься і у статті 373 ЦПК України.

Поняття «спосіб» і «порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке реалізується у виконавчому провадженні. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого ст.16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду слід розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення в разі неможливості його виконання у раніше встановлений спосіб.

Таким чином, за змістом ст.373 ЦПК України та ст.36 Закону України «Про виконавче провадження» питання про встановлення способу і порядку виконання рішення суду може бути розглянуто у випадках, що обумовлюють обєктивні ускладнення при виконанні судового рішення або наявність яких робить його виконання неможливим.

Однак, при наявності труднощів у виконанні рішення суду позивачем питання про встановлення або зміну способу і порядку його виконання не ставилося.

Крім цього, як вбачається із позовної заяви ОСОБА_2 однією із позовних вимог було зобовязання відповідачки ОСОБА_8 усунути позивачу перешкоди в спілкуванні із дітьми.

В рішенні Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2016 року зазначено, що позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено у повному обсязі. Однак, вказівка про зобовязання відповідачки не чинити позивачу перешкод в спілкуванні з дітьми в резолютивній частині рішення відсутня, а питання про ухвалення позивачем додаткового рішення ОСОБА_2 не ставилося.

У відповідності до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст.ст.57, 58 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими при вирішенні справи, доведені.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06 листопада 2017 року залишити без змін.

Ухвала вступає в законну силу з моменту проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_9