Справа № 415/1208/17
Провадження № 2/415/738/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 вересня 2017 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Шевченко (Краснокутської) М.О.,

за участі секретаря Тимофієвої О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Лисичанську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон та в'їзд /виїзд на тимчасово окуповану територію України без згоди батька, третя особа - Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Лисичанського міського суду з уточненою позовною заявою до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон та в'їзд/виїзд на тимчасово окуповану територію України без згоди батька, третя особа - Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради, в обґрунтування своїх вимог зазначивши наступне. Позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 17 січня 2009 року по 21 жовтня 2011 року. Шлюб розірвано на підставі рішення Алчевського міського суду Луганської області від 10 жовтня 2011 року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 дитини. Разом з донькою позивач мають статус внутрішньо переміщених осіб. З вересня 2014 року дитина проживає разом з позивачем за адресою: АДРЕСА_1 Переяслав - Хмельницького державного педагогічного університету імені Григорія Сковороди. З червня місця 2014 року відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає, аліментів на дитину не сплачує. Позивач неодноразово зверталась до батька дитини через інтернет зв'язок, писала про потреби дитини, зверталась до батьків колишнього чоловіка телефоним засобом, просила і повідомляла про потреби дитини. Колишній чоловік та його родина не бажає спілкуватися з дитиною. Його місцеперебування позивачці невідомо. Відповідач не виконує своїх батьківських обов'язків по спілкуванню, вихованню, утриманню, не приймає участі у розвитку дитини, чим чинить перешкоди дитині і їй як законному представнику у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку. Вважає, що така поведінка батька шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Позивач має намір звернутися до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав. Позивач бажає відвезти дитину до м. Алчевська, оскільки там знаходиться будинок, 2/3 частки якого належать позивачу на праві власності, який потребує догляду і утримання, а також у м. Алчевську мешкають родичі, рідний дядько та двоюрідні брати,з якими позивач потребує щорічного спілкування, а також знаходяться могили їхніх родичів. Зазначає, що за новою адресою проживання позивач виховує і утримує доньку сама, донька є малолітньою дитиною та полишити її одну позивач н може, тому поїздки з метою відвідування родини, управління житловим помешканням в зоні АТО планується здійснювати спільно з дитиною. Сума судового збору за звернення до суду є значною для позивача, тому вона просить надати дозвіл одразу на 3 роки. Просить суд надати ОСОБА_1 дозвіл на в'їзд/виїзд на тимчасово окуповану територію України, в тому числі до міста Алчевськ, Луганської області, з правом перетину будь-яких пропускних пунктів, постів, кордонів (лінії зіткнення) її доньки, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з метою відвідування родини, відвідування могил родичів, догляду і управління житловою нерухомістю без дозволу (згоди) батька дитини ОСОБА_2 строком на три роки, починаючи з моменту набуття рішенням законної сили, дозволити ОСОБА_1 або її уповноваженому представникові без згоди батька ОСОБА_2 оформлювати документи для виїзду / в'їзду на тимчасово окуповану територію України.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник третьої особи Органу опіки та піклування Лисичанської міської ради Варьонова О.І. надала заяву, де не заперечувала проти розгляду справи за її відсутності, справу просила розглядати за її відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання, призначені на 19.05.2017, 13.06.2017, 23.06.2017, 08.08.2017 року, 05.09.2017 року не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином на офіційному сайті Судової влади Українина веб-сторінці Лисичанського міського суду за адресою: http://lsm.lg.court.gov.ua/sud 415/, а також через оголошення в газеті Урядовий кур'єр, клопотання про відкладення розгляду справи та заяви про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.

Згідно з положеннями ст.74 ЦПК України у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або повідомлення вручене їм належним чином. Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного.

Як вбачається з копії паспорта серії НОМЕР_1, виданого 27 червня 1995 року Алчевським МВ УМВС України в Луганській області, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2./а.с.6-8/.

Згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого 20 серпня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції Луганської області, ОСОБА_3 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1, про що зроблено відповідний актовий запис за № 698. Батьком записано - ОСОБА_2, матір'ю ОСОБА_1./а.с.10/

Згідно копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи № від 29.10.2014 року, видана ОСОБА_1, 06.08.1978 року народження, разом з внутрішньо переміщеною особою ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, які зареєстровані в Луганській області, АДРЕСА_2, фактично проживають АДРЕСА_1./а.с.12/

Згідно копії довідки про склад сім'ї № 167 від 31.01.2017 року, виданої ОСОБА_1, у тому що вона дійсно з 09 вересня 2016 року проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом з ОСОБА_7 - мати, ОСОБА_3 - дочка./а.с.13/

Відповідно до копії рішення Алчевського міського суду справа № 2-3052/2011 р. від 10 жовтня 2011 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрований 17.01.2009 року в Алчевському відділу РАЦС за актовим записом № 25 розірвано, доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, залишено на виховання позивачці ОСОБА_1./а.с.11/

Згідно акту депутата Переяслав - Хмельницької міської ради № 42 від 30 січня 2017 року, 30 січня 2017 року було проведено обстеження матеріально - побутових умов проживання громадянки ОСОБА_1, 1978 року народження, що проживає за адресою: АДРЕСА_1. З'ясовано, що ОСОБА_1 із жовтня 2011 року перебуває в розлученні з чоловіком ОСОБА_2, 1981 року народження. ОСОБА_1 не одержує від чоловіка аліментів на виховання та матеріальне забезпечення доньки ОСОБА_3, 2009 року народження./а.с.14/

Як вбачається з позовної заяви, позивач бажає повезти дитину на тимчасово неконтрольовану українською владою територію Луганської області для підтримання родинних зв'язків, але не має змоги отримати від відповідача згоди на такий виїзд дитини.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

У статтях 151 та 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними.

Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (статті 153 і 157 Сімейного кодексу України ). Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, може звернутися до державних органів опіки та піклування або судів для забезпечення виконання його або її батьківських прав у випадках, коли не було укладено договору з цього питання з тим із батьків, хто проживає з дитиною (статті 157 - 161 Сімейного кодексу України).

Місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків (стаття 160 Сімейного кодексу України).

Статтею 155 Сімейного кодексу України заборонено здійснення батьківських прав всупереч інтересам дитини.

Відповідні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 11, 12, 14, 15 та 15 1 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

У відповідності до ст.ст. 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі Правила №57). Пунктом 3 Правил №57 встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до пп. 1 п.4 вказаних Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

З аналізу положень ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», випливає, що даною нормою передбачена можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на одноразовий виїзд за кордон особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, а не на постійні виїзди дитини без згоди батька. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування, у тому числі у відповідній державі.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 3 Конвенції Об'єднаних націй Про права дитини (ратифікованої Постановою ВР № 789-ХІІ від 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Так, при розгляді такої категорії справ, суд має визначити відповідний часовий проміжок перебування дитини на тимчасово неконтрольованій українською владою території Луганської області, вказати про надання одноразового дозволу на виїзд без згоди та супроводу одного із батьків з визначенням його початку і закінчення, а не на неодноразові виїзди, дослідити докази необхідності виїзду дитини на тимчасово неконтрольовану українською владою території Луганської області та обґрунтування терміну виїзду.

Тимчасовий порядок контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок) затверджений наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей від 14.04.2017 № 222 - ог) визначає окремі питання здійснення контролю за переміщенням через лінію зіткнення та/або в її межах в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (далі - АТО) осіб, у тому числі транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, а також види блокпостів, контрольних пунктів в'їзду-виїзду, порядок їх функціонування, правила їх перетинання. Переміщення товарів (вантажів), у тому числі визнаних в установленому порядку гуманітарною допомогою, до району або з району проведення антитерористичної операції (через лінію зіткнення та/або в її межах) фізичними особами і суб'єктами господарювання, які здійснюють такі переміщення, визначається Порядком переміщення товарів до району або з району проведення антитерористичної операції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 березня 2017 року № 99 (Офіційний вісник України, 2017 р., № 021).

Згідно пп. 5.1.1 п. 5.1 Тимчасового порядку в'їзд на тимчасово неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57.

Так, відповідно до п. 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків.

Аналогічну правову позицію викладено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №235/139/16-ц.

Декларацією прав дитини прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. А звідси, перевага надається матері, позаяк мати природно більш близька до своїх дітей.

Як вбачається з позовної заяви, позивач бажає повезти дитину на тимчасово неконтрольовану українською владою територію до м. Алчевська, оскільки там знаходиться її будинок, який потребує догляду, поховання родичів, а також у м. Алчевську мешкають родичі позивача та її доньки. Позивач просить надати їй дозвіл на виїзд дитини до тимчасово окупованої території строком на три роки, починаючи з моменту набуття рішення законної чинності.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем на підтвердження потреби виїзду до неконтрольованої українською владою території надано: копія рішення Алчевського міськсуду Луганської області № 2-558/04 від 05.03.04 про визнання ОСОБА_1 спадкоємцем за законом першої черги на спадкове майно у вигляді 2/3 частини домоволодіння № АДРЕСА_2 та грошовий вклад /а.с.23-24/; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3773369 від 07.06.2004 року/а.с.25/; копію довідки № 59583/2533 від 07 червня 2004 року про право власності/а.с.26/; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_8 /а.с.27/; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_9 /а.с.28/; копію свідоцтва про смерть ОСОБА_10 /а.с.29/; копію паспорта ОСОБА_11 /а.с.30-32/.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

Згідно ч.1 ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї через контрольні пункти в'їзду-виїзду за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України.

Відповідно до ст.ст.7,155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Встановлено, що м. Алчевськ знаходиться на тимчасово окупованій території, в районі проведення антитерористичної операції, розташоване неподалік від лінії зіткнення.

Багаторазові перетини лінії зіткнення створюють загрозу для здоров'я та життя неповнолітньої дитини, наражають її на небезпеку, що є неприпустимим. Такий дозвіл суперечить ст.3 Конвенції «Про права дітей» , в якій зазначено, що держава забезпечує дитині захист та піклування.

Крім того, позивачем не надано доказів того, що поїздки до зони проведення АТО відповідають інтересам неповнолітньої дитини.

Також позивач не визначила відповідний часовий проміжок перебування дитини на тимчасово неконтрольованій українською владою території Луганської області, а зазначила строк три роки, тобто, фактично просила на майбутнє дозволити виїзд неповнолітньої дитини без згоди і супроводу батька, проте чинним законодавством України не передбачено захист права особи, яке можливо буде порушено у майбутньому.

При цьому, позивачем не надано жодних доказів факту ухилення батька від надання дозволу на виїзд чи вїзд дитини на тимчасово окуповану територію України.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При цьому, враховуючи норми ст.ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

Дозвіл на виїзд дитини за кордон без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, надається кожного разу окремо, тобто на кожний виїзд, при цьому в дозволі зазначається країна, місце перебування та строк, який дитина буде знаходиться закордоном. В іншому випадку дозвіл позбавляє батька дитини брати участь у вихованні та можливості спілкування і є незаконним.

Такий висновок відповідає позиції ВССУ, яка висловлена у справі № 6-33303ск15.

Отже, не зазначення періоду перебування, місця перебування, а також звернення до суду з позовними вимогами про надання дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини без згоди батька, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини, та не відповідає п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, який передбачає надання та отримання саме дозволу на разовий виїзд до конкретної країни в конкретний проміжок часу.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У зв'язку з цим, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем йому не відшкодовуються.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 174, 208, 209, 212-215, 223, 294, 296 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу в'їзд /виїзд на тимчасово окуповану територію України без згоди батька, третя особа - Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя М.О. Шевченко (Краснокутська)