Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області
в складі : головуючого - судді Верніка В.М.,
із участю : - секретаря Росовської О.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Жмеринці цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4, із участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_5 та Служби у справах дітей Жмеринської районної державної адміністрації, про звернення стягнення на нерухоме майно та виселення,
Представник позивача ОСОБА_7, відповідач ОСОБА_1, її представник ОСОБА_8, представник третьої особи Служби у справах дітей Жмеринської райдержадміністрації ОСОБА_9, за минуванням оголошуваної за клопотанням сторін перерви щодо можливості позасудового врегулювання спору в подальші судові засідання за їх належним викликом не зявились. Представник позивача та представник третьої особи подали заяви щодо розгляду справи за їх відсутності, за змістом яких представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги згідно уточненої позовної заяви у повному обсязі та додав розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 01.07.2014 року, а представник третьої особи вказала про вирішення спору на розсуд суду. Відповідач ОСОБА_1 та її представник поважних причин своєї повторної неявки не повідомили, про визнання позову не вказали.
Відповідач ОСОБА_2, яка діє від свого імені та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 за їх викликом в судові засідання також не зявились, не повідомляючи суду причин своєї неодноразової неявки, ніяких клопотань не представили.
Виходячи з наведеного суд дійшов висновку про можливість постановлення рішення в порядку заочного розгляду справи, так як відповідно до вимог ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши представлені в матералах цивільної справи докази, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, враховуючи наступне.
Згідно положень ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
У відповідності до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно положень ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до змісту ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу; якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.
За змістом ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до вимог ст.525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.
Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).
У відповідності до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки.
Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Відповідно до положень ч.1,2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання.
Згідно вимог ст.572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).
У відповідності до ч.1 ст.574 ЦК України застава виникає, зокрема, на підставі договору.
,Відповідно до ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Згідно положень ч.1,2 ст.581 ЦК України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель); заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.
За змістом ст.589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави; за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до ч.1,2 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом; заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно вимог ч.1 ст.591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ч.6 ст.3 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки, іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки.
Згідно ч.1 ст.7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.
Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.
Згідно вимог ч.1,4 ст.33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду.
Відповідно до ч.1,2 ст.35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш, ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права Іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.
Згідно вимог ст.38 Закону України "Про іпотеку" якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.
Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
У відповідності до ч.1,2 ст.39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються:
загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки;
опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя;
заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні;
спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону;
пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки;
початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.
Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.
Згідно ч.1 ст.40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.
Натомість підстави та порядок виселення громадян із займаного житлового приміщення врегульовані відповідно ч.1 та ч.3 ст.109 ЖК України.
Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК України (у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції) громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно бути зазначено в рішенні суду або постанові прокурора..
Згідно вимог ч.1,3 ст.133 ЗК України у заставу можуть передаватися земельні ділянки, які належать громадянам та юридичним особам на праві власності; передача в заставу частини земельної ділянки здійснюється після виділення її в натурі (на місцевості).
Згідно п.8.1.2 кредитного договору у разі порушення обумовлених термінів оплати (у тому числі оплати заборгованості не у повному обсязі) на 120 календарних днів сторони визначились вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені (в повному обсязі) в останній день місяця, у якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів.
Відповідно положень п.2.3.3., 2.3.7. кредитного договору банк має право стягнути кредит до настання дати, передбаченої п.8.1., 8.1.1., 8.1.2. даного Договору, у тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно, серед іншого при порушенні позичальником зобовязань, передбачених умовами даного Договору.
Згідно п.4.2.,4.5. кредитного договору позичальник сплачує банку винагороду за резервування ресурсів, щомісяця з щомісячним платежем за кредитом від дня нарахування.
Згідно п.5.1., 8.4. кредитного договору у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 грн.
Відповідно п.5.3., 6.4. договору кредиту при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.
Згідно п.8.3. кредитного договору забезпеченням виконання позичальником зобовязань за даним договором виступає іпотека будинку: житловий будинок загальною площею 287 кв.м., що знаходиться за адресою: Вінницька область, Жмеринський район, смт.Браїлів, вул. Робітнича, 3.
Згідно п.24. договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.18.8.1., 18.8.2., 18.9. цього договору, відповідно до розділу V Закону України "Про іпотеку" серед іншого на підставі рішення суду.
Відповідно до положень п.18.8.1. договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобовязань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.
Згідно п.27. договору іпотеки при реалізації предмету іпотеки відповідно до цього договору для обчислення суми в іноземній валюті, необхідної для задоволення вимог іпотеко держателя, застосовується курс НБУ, встановлений для іноземної валюти за кредитним договором по відношенню до гривні, на день реалізації.
Згідно повідомлення Браїлівської селищної ради Жмеринського району від 03.09.2014 року №02-13/391 (т.1 а.с.54). у спірному житловому будинку по вул. Робітничій, 3, в смт.Браїлів Жмеринського району проживають без реєстрації заявлені відповідачі у справі: ОСОБА_2 та її неповнолітній син ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.
За змістом матеріалів копії спадкової справи №865 щодо майна померлої ОСОБА_10 вбачається, що остання, будучи майновим поручителем за вказаним вище договором іпотеки від 13.05.2008 року, померла 03.08.2008 року (т.1 а.с.70); відповідач ОСОБА_1 16.12.2008 року подала до Жмеринської районної державної нотаріальної контори письмову заяву про прийняття спадщини, яка відрилась після смерті її матері ОСОБА_10 03.08.2008 року (т.1 а.с.69), одночасно вказавши про відсутність пережилого чоловіка спадкодавця та особи, з якою померла проживала однією сімєю. Таким чином, за обставин прийняття у визначений шестимісячний строк, тобто у встановленому законом порядку спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_10, відповідачем ОСОБА_1 та за відсутності відомостей щодо прийняття цієї спадщини іншими особами, до відповідача ОСОБА_1 згідно положень 1218 ЦК України одноособово перейшли усі права та обовязки, що належали спадкодавцю ОСОБА_10 на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок її смерті, у тому числі право власності на житловий будинок по вул. Робітничій, 3, в смт.Браїлів Жмеринського району, та зобовязання за договором іпотеки від 13.05.2008 року.
Згідно звіту про оцінку майна №304 від 15.04.2016 року (а.с.171-199), виконаного повноважним субєктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_11, вартість спірного житлового будинку загальною площею 287,5 кв.м. з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Вінницька область, Жмеринський район, смт.Браїлів, вул. Робітнича, 3, станом на дату оцінки без урахування ПДВ становить 366850 грн., що визначена із застосуванням порівняльного підходу стосовно вартості кількох будинків у тій самій місцевості.
Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони зібрані та представлені із дотриманням вимог закону, не суперечать один одному та ніким не оспорюються.
Відповідна реалізація захисту оспорюваного права у спосіб звернення до суду позивачу забезпечена законом незалежно від направлення письмової вимоги про усунення порушення зобовязання та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, врахування спливу певного строку після якої передбачається лише щодо прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, яке не є предметом даного спору.
Також судом визначається такою, що не підлягає задоволенню заявлена вимога щодо звернення стягнення серед іншого нерухомого майна власне на земельну ділянку, розташовану по вул. Робітничій, 3, в смт.Браїлів Жмеринського району, оскільки, незважаючи на погоджену сторонами договору іпотеки за умовами його пункту 31 домовленість про те, що у відповідний термін після отримання іпотекодавцем державного акту на право приватної власності на землю він зобовязаний передати земельну ділянку в іпотеку, що формально визначає лише погодження певних намірів, а не закінчену реалізацію волевиявлення сторін правочину, суду не представлено доказів ані вчинення такої правової дії іпотекодавцем ОСОБА_12 або її спадкоємцем, а відтак правонаступником у спірних правовідносинах відповідачем ОСОБА_1, ані укладення будь-ким з цих осіб додаткової угоди із позивачем відповідно до умов п.32 договору іпотеки щодо можливих змін до нього стосовно земельної ділянки. Тому за наслідком невключення оспорюваної земельної ділянки безпосередньо до обсягу предмету іпотеки відсутні правові підстави щодо звернення стягнення на неї, надто з огляду на невизначеність її площі, відсутності кадастрового номера та оцінки її вартості, відомості щодо яких підлягають вказівці у відповідному рішенні суду.
Безпідставною суд визначає позовну вимогу щодо вказівки способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу позивачем з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу, зокрема, будь-яким способом, з іншою особою-покупцем, оскільки цивільним законом визначено обовязкові умови щодо письмової форми правочину, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації для правовідносин відчуження нерухомого майна, саме продаж якого, як предмету іпотеки, за відповідним предметом позовних вимог не може суперечити вказаним вимогам закону в силу обмежень, передбачених ч.3 ст.6 ЦК України щодо неможливості для сторін в договорі відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Окрім того, обставини того, що оспорюваним предметом іпотеки є житловий будинок, який не був придбаний іпотекодавцем ОСОБА_10 за рахунок кредиту, у забезпечення повернення якого він переданий в іпотеку, що підтверджено наведеними вище правовстановлюючими документами, не становлять єдиного визначеного ч.2 ст.109 ЖК України винятку, за яким допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення. Загалом вказаною нормою закону встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Відтак судом визначається, що позовна вимога щодо виселення відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 із спірного житлового будинку по вул. Робітничій, 3, в смт.Браїлів Жмеринського району, оскільки за встановлених обставин відсутності застережень щодо надання їм іншого житлового приміщення, яке не охоплюється відповідним предметом позовних вимог, вона суперечить наведеній у постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року в справі №6-39цс15 правовій позиції, яка є обов`язковою до застосування згідно вимог ст.360-7 ЦПК України, а тому позов у цій частині вимог також підлягає залишенню без задоволення.
Враховуючи викладене, керуючись ст.3, 6, 509, 525, 526, 549-552, 572, 574, 575, 581, 589, 590, 591, 610-612, 614, 625, 1048, 1049, 1050, 1054, 1218 ЦК України, ст.133 ЗК України, ст.109 ЖК України, ст.3, 7, 11, 33, 35, 39, 40 Закону України "Про іпотеку", ст.5, 8, 10, 11, 60, 61, 74, 88, 169, 174, 209, 210, 212-214, 224-226, 360-7 ЦПК України, суд
Позов задоволити частково.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "ПриватБанк" 2664 гривні 01 копійку судових витрат із сплати судового збору, а також на користь держави 26 гривень 95 копійок судових витрат із сплати судового збору.
Рішення набуває законної сили після закінчення строків на його оскарження.

Заочне рішення може бути переглянуто за письмовою заявою відповідачів, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії безпосередньо до Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області.

На рішення суду протягом десяти днів з дня отримання його копії позивачем або третіми особами може бути подана апеляційна скарга, Апеляційному суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області .

Суддя Вернік В.М.