АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1809/17 Справа № 205/6253/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шавула В. С. Доповідач - Городнича В.С.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.

при секретарі - Порубай М.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення додаткових витрат на дитину, -

ВСТАНОВИЛА:

В серпні 2016 року позивач звернулась з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 14 серпня 1999 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, від якого сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає із матір'ю та перебуває на її утриманні. На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2015 року із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання дочки у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Проте, позивач зазнає значних додаткових витрат на утримання дитини, а відповідач, в свою чергу, додатково матеріальної допомоги не надає.

У зв'язку з чим, ОСОБА_2 просила суд стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 1/2 частину понесених витрат на лікування дитини в розмірі 16144,18 грн., а також, судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2016 року позовні вимоги ОСОБА_7 було задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача додаткові витрати на дитину в розмірі 6914,50 грн. та 275,60 грн. судового збору.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням, позивач звернулась із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове, яким стягнути з відповідача повну суму додаткових витрат на дитину.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду в оскаржуваній частині - залишенню без змін, з таких підстав.

Положеннями ст. 180, 185 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також, той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, від якого сторони мають неповнолітню доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом із позивачем АДРЕСА_1 та перебуває повністю на утриманні матері.

ОСОБА_6 має офтальмологічні захворювання, у зв'язку із чим проходила лікування у лікаря офтальмолога та потребує лікування у стоматолога.

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2015 року із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму доходів громадян для дитини відповідного віку, починаючи з 12 лютого 2015 року і до повноліття дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

ОСОБА_2 з травня 2016 року, перебуває у шлюбі ОСОБА_4, на утриманні якого дитина від першого шлюбу - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та знаходить на обліку в Ленінському УПСЗН м. Дніпропетровська і отримує допомогу по вагітності та пологах, яка за період з січня 2015 року по жовтень 2016 року склала кошти в розмірі 1492,88 грн.

В свою чергу, відповідач працює в ВКФ «Віта-Авто» на посаді водія-експедитора, його заробітна плата за період з вересень 2015 року по серпень 2016 року становить 18310,39 грн., за винятком аліментів, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ст. 27 Європейської конвенції про права дитини, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Згідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції керувався положеннями Сімейного кодексу України, враховував надані позивачем докази та виходив із меж заявлених позовних вимог про стягнення додаткових витрат саме на лікування дитини.

Основним доводом апеляційної скарги ОСОБА_2 є посилання на неповне з'ясування обставин справи, зокрема, апелянт звертає увагу, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на наявні в матеріалах справи докази щодо витрат на навчання дитини в 10-А класі НВК №148 «Планета Щастя» м. Дніпропетровська, які в розумінні чинного законодавства також відносяться до додаткових витрат.

Однак, колегія суддів не може прийняти такі доводи як підставу скасування оскаржуваного рішення, оскільки згідно прохальної частини позовної заяви ОСОБА_2 дійсно вбачається, що остання просила суд першої інстанції стягнути додаткові витрати на дитину пов'язані саме із її лікуванням, а не зі сплатою навчальних послуг, як зазначено в апеляційній скарзі.

Положеннями ст. 11 ЦПК України визначено диспозитивність цивільного судочинства, згідно якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб та в межах заявлених ними вимог.

Оскільки матеріалами справи дійсно підтверджено витрати ОСОБА_2 на лікування неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на загальну суму 13829,00 грн., то суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої щодо необхідності стягнення з відповідача суми у розмірі 6914,50 грн., що і є 1/2 частиною, як просила позивач.

Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.

Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянта не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Відповідно ж до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Порушень процесуального закону, які могли б привести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтовані, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2016 рокув оскаржуваній частині - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: О.П. Варенко

О.В. Лаченкова