АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 535/261/17 Номер провадження 22-ц/786/1665/17Головуючий у 1-й інстанції Якименко Т. О. Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Карпушина Г.Л., Триголова В.М.

при секретарі Рибак О.О.

за участі прокурора Лисенко Н.М., представника позивача ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 19 травня 2017 року

по справі за позовом заступника керівника Миргородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості по кредитній угоді,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року заступник керівника Миргородської місцевої прокуратури звернувся до суду в інтересах держави в особі Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі та просив стягнути солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі заборгованість по кредитній угоді № 0974-06 від 20 липня 2006 року в сумі 16 315 грн. та 1600 грн. судових витрат на користь прокуратури Полтавської області.

В обґрунтування позовних вимог вказував, що 20.07.2006 року між Обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі та ОСОБА_3 була укладена кредитна угода № 0974-06 про надання кредиту на будівництво (добудову), згідно якої Обласний фонд зобов'язався надати ОСОБА_3 кредит на будівництво (добудову) житлового будинку у розмірі 40 000,00 грн., із остаточним строком повернення кредиту та сплати відсотків по ньому не пізніше ніж 15.10.2013 року. ОСОБА_3 зобов'язалась погашати кредит щоквартально в розмірі 1600 грн. згідно з графіком.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3 за Угодою з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір поруки № 305-06 від 20.07.2006 року, згідно якого поручителі зобов'язалися відповідати перед Обласним фондом за виконання зобов'язань, передбачених Угодою.

На даний час відповідачі свої зобов'язання по укладеній Угоді не виконують, а тому станом на 06 лютого 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 16 315 грн. (1 102 грн. відсотків по кредиту та 15 213 грн. пені).

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 19 травня 2017 року позовні вимоги заступника керівника Миргородської місцевої прокуратури задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі заборгованість по кредитній угоді № 0974-06 від 20 липня 2006 року в сумі 14 032 грн. (1102 грн. відсотків по кредиту та 12 930 грн. пені).

Стягнуто з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь прокуратури Полтавської області по 533,30 грн. судового збору.

В іншій частині позовних вимог заступника керівника Миргородської місцевої прокуратури відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному оскаржила ОСОБА_3, просила скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог заступника керівника Миргородської місцевої прокуратури у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні

Судове рішення ухвалене у справі не відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 20.07.2006 року між Державною, спеціалізованою, кредитно-господарською організацією «Обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» та ОСОБА_3, відповідно до заяви останньої (а.с.10) укладено кредитну угоду № 0974-06 на отримання кредиту в сумі 40000 (сорок тисяч) грн. на будівництво (добудову) житлового будинку за адресою АДРЕСА_1, зі строком погашення до 15 жовтня 2013 року, починаючи з 3 кварталу 2007 року (а.с. 11-12). Сума щоквартального платежу згідно графіка Угоди (Додаток №1, Додаток №3 Угоди) становить 1600 грн. (а.с.14). Обласним фондом видано кредит у розмірі 40000 (сорок тисяч) грн. (а.с. 20).

Для забезпечення зобов'язань за Угодою між Обласним фондом та ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 305-06 від 20.07.2006 року (а.с. 15), відповідно до якого поручителі взяли на себе зобов'язання перед Обласним фондом відповідати за виконання зобов'язань, передбачених Угодою, укладеною між Кредитором та Позичальником. Поручителі відповідають перед Кредитором за виконання Позичальником усіх зобов'язань за Угодою у сумі 40000 грн., а також відсотки за користування кредитом та пеню за несвоєчасність повернення кредитних коштів.

Відповідно до ст.ст. 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства та в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Згідно з ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, за період з 01 січня 2015 року по 06 лютого 2017 року заборгованість ОСОБА_3 за відсотками за користування кредитом становить 1 102 грн.

Вказаний розрахунок є правильним та таким, що відповідає умовам кредитної угоди № 0974-06 від 20 липня 2006 року та нормам чинного законодавства.

Розмір заборгованості по тілу кредиту, покладений позивачем в основу розрахунку, повною мірою узгоджується з карткою персонального обліку коштів (матеріалів), долученої до матеріалів справи (а.с. 74-80), та не спростований відповідачем.

Заперечуючи правильність розрахунків позивача, апелянт посилається на те, що кошти, сплачені нею 18 червня 2015 року в рахунок погашення наявної заборгованості, було розподілено Обласним фондом виходячи з першочерговості погашення заборгованості зі сплати пені та відсотків за користування кредитом, а не заборгованості по тілу кредиту.

Вказані посилання ОСОБА_3 не ґрунтуються на законі.

Так, відповідно до ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Враховуючи, що за кредитною угодою № 0974-06 від 20 липня 2006 року не врегульовано інший порядок погашення вимог за грошовим зобов'язанням, то Обласний фонд правомірно діяв в межах положень ст. 534 ЦК України при зарахуванні 8 639 грн. заборгованості по кредитній угоді.

Проте, ухвалюючи рішення про стягнення пені, суд першої інстанції залишив поза увагою заяву відповідача про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Нарахування неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням особи до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.

При цьому, прокурор та Обласний фонд в обґрунтування своїх заперечень посилалися на ст. 50 Бюджетного кодексу України від 08.07.2010 року № 2456-VІ, який набрав чинності з 01.01.2011 року. Разом із тим, апеляційний судом встановлено, що на час укладення кредитного договору діяв Бюджетний кодекс України від 21.06.2001 року № 2542 - ІІІ, який не містив норму про те, що позовна давність на вимоги щодо погашення кредитів, отриманих з бюджету не поширюється. Таким чином до спірних правовідносин підлягають застосуванню ст. 257, 258, 261, 267 ЦК України.

Таким чином, пеня за кредитною угодою № 0974-06 від 20 липня 2006 року підлягає стягненню лише в межах 12 місяців з моменту звернення позивача до суду.

Відповідно до п. 5.2 кредитної угоди № 0974-06 від 20 липня 2006 року за порушення строків повернення кредиту та відсотків за його користування, передбачених в п. 4.4, 4.5, 4.6 цієї угоди, Позичальник сплачує Фонду пеню в розмірі 6% річних від несплаченої в строк суми.

Таким чином, стягненню на користь Обласного фонду підлягає 695,22 грн., розрахованих за формулою «кількість днів» * 6% * «суму заборгованості» / 365 днів.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що розрахунок заборгованості за пенею, наданий позивачем, суперечить вимогам п. 5.2 кредитної угоди № 0974-06 від 20 липня 2006 року, оскільки здійснений виходячи з подвійної облікової ставки Національного Банку України, а не 6 % річних, як то визначено договором.

Окрім того, ухвалюючи рішення про солідарне стягнення заборгованості за кредитною угодою з поручителів ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої інстанції не з'ясував чинність поруки та права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок своїх вимог за рахунок поручителя.

Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Викладене повною мірою узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України, викладених у справах №6-53цс14, №6-170цс13, №6-1451цс16.

Відповідно до п. 6.1 договору поруки № 305-06 від 20.07.2006 року термін дії договору поруки збігається з терміном, вказаним в п.п. 2.2 договору та закінчується після повного розрахунку перед кредитором.

Відповідно до п. 4.4 кредитної угоди № 0974-06 від 20 липня 2006 року та п. 2.2 договору поруки № 305-06 від 20.07.2006 року термін виконання зобов'язання - до 15 жовтня 2013 року.

Таким чином, дія поруки сплила 16 квітня 2014 року, у той час як з вимогою до поручителів позивач звернувся лише у березні 2017 року.

При цьому, факт звернення позивача до суду із вимогами про стягнення заборгованості по кредитній угоді № 0974-06 від 20.07.2006 року у 2013 році та 2015 році не спростовує того, що термін дії поруки сплив, оскільки грошова вимога, заявлена в межах даної справи, є самостійною та такою, питання про задоволення якої до березня 2017 року не вирішувалось.

Таким чином, позовні вимоги заступника керівника Миргородської місцевої прокуратури, заявлені в інтересах держави в особі обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі до поручителів ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не підлягають задоволенню.

Виходячи з викладеного, у зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції ухвалено помилкове рішення, яке відповідно до ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи, що позовні вимоги заступника керівника Миргородської місцевої прокуратури підлягають частковому задоволенню, а саме в межах 11% заявлених вимог, то з ОСОБА_3 підлягає стягненню на користь прокуратури Полтавської області 176,25 грн.

При цьому, з прокуратури Полтавської області на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору за подання апеляційної скарги, пропорційно вимогам, що не були задоволенні, а саме 1566,40 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п. 4, 314 ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 19 травня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Позовні вимоги заступника керівника Миргородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі заборгованість по кредитній угоді № 0974-06 від 20 липня 2006 року у розмірі 1797,22 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь прокуратури Полтавської області судові витрати у розмірі 176,25 грн.

Стягнути з прокуратури Полтавської області на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1566,40 грн.

У задоволенні позову заступника керівника Миргородської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий: --//-- О.Ю. Кузнєцова

Судді --//-- Г.Л. Карпушин

--//-- В.М. Триголов

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО: О.Ю. Кузнєцова