Справа № 477/1469/16-ц
Провадження № 2/477/32/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2017 року Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі: головуючого судді - Семенової Л.М.,

з секретарем судового засідання - Сірюк С.В.,

за участю:

позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1,

представника позивача за первісним позовом - ОСОБА_2,

відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом - ОСОБА_3,

представника відповідача за первісним позовом - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в праві користування житлом-сервітутом, встановленим законом, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні своїм майном,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 та ОСОБА_5 звернулися із позовом до ОСОБА_3, в якому з урахуванням уточнених вимог, просять зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні та проживанні ними в житловому будинку АДРЕСА_1 шляхом їх вселення, надання ключів від будинку та хвіртки.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_5 вказували, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є рідними сестрами, які народились та жили в Придністров'ї.

З 1980 року ОСОБА_3 переїхала до м. Миколаєва та проживає по АДРЕСА_2.

02 липня 2001 року на гроші їх матері - ОСОБА_6 та для неї ОСОБА_3 придбала житловий будинок в АДРЕСА_1. Оскільки ОСОБА_6 на той час ще не переїхала в Україну, договір купівлі-продажу був оформлений на ім'я ОСОБА_3 Мати після переїзду влаштувалась на роботу.

На неодноразові прохання ОСОБА_3, з метою возз'єднання родини, ОСОБА_1 разом із двома доньками переїхала проживати до матері - в смт. Воскресенське Жовтневого району Миколаївської області в 2004 році, оскільки доглядала за їх з ОСОБА_3 бабусею - ОСОБА_8

В березні 2004 року ОСОБА_8 померла та після її смерті вона - ОСОБА_1 продала їх родинний житловий будинок та все майно, яке було в м. Слободзея, а за виручені з продажу гроші провели ремонт та облаштування літньої кухні, оскільки житловий будинок, придбаний ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 був старий та не придатний до проживання. Проживали в літній кухні разом із матір'ю та двома доньками. В цій літній кухні проводили капітальний ремонт, міняли вікна, облаштовували та вкладали гроші.

Будь-яких домовленостей та умов між сестрами та ОСОБА_6 не існувало, оскільки спірний будинок був придбаний та ремонтувався за гроші матері, а також за гроші від продажу попереднього житла. Спірний будинок, з моменту його придбання та до сьогодні значно покращений.

За період з 2010 -2013 року на в ремонт спірного житлового будинку було витрачено 9043,00 грн. ОСОБА_3 умовила її та їх матір оселитися саме в спірному будинку. Іншого житла, крім спірного будинку, у ОСОБА_1 та її неповнолітньої доньки не було.

Після смерті ОСОБА_6, в травні 2015 року ОСОБА_3 вигнала її - ОСОБА_1 та її доньку ОСОБА_5 з будинку, викинула їх речі на вулицю. З цього часу, вона та донька постійного житла не мають, проживають у знайомих.

За вказаного, за захистом своїх прав вони були змушені звернутися до суду із цим позовом.

ОСОБА_3 заявлено зустрічний позов до ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про усунення перешкод в праві використання та розпорядження своїм майном - вказаним житловим будинком, шляхом визнання останніх такими, що втратили право на його користування.

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 02 липня 2001 року вона придбала житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Договір купівлі-продажу оформлений відповідно до чинного законодавства, посвідчений нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Кравцовою С.М., зареєстрований за № 796, з подальшою реєстрацією в КП ММ БТІ за № 257.

У вказаному будинку проживала її мати - ОСОБА_6, яка переїхала на постійне місце проживання з Придністров'я. ОСОБА_6 страждала на невиліковну хворобу та потребувала сторонньої допомоги, в зв'язку з чим ОСОБА_1 із доньками з її згоди переїхали до смт.Воскресенське та оселились у спірному житловому будинку, зареєструвались там з її згоди. Відповідачі попереджені, про те, що проживають в будинку тимчасово, до облаштування в Миколаївській області або до смерті матері. В їх обов'язки входило утримувати будинок в належному стані, сплачувати комунальні послуги.

В 2008 році дочка відповідача - ОСОБА_10 вийшла заміж та знялася з реєстрації самостійно.

В грудні 2014 року ОСОБА_6 сильно захворіла, і відповідачка та її дочка ОСОБА_5 забрали свої речі та виїхали з будинку в невідомому напрямку, залишивши матір. ІНФОРМАЦІЯ_1 мати померла. В будинку залишились речі ОСОБА_1: холодильник, частина меблів, особисті речі, в зв'язку з чим вона позбавлена можливості вселитися в будинок. Посилається на те, що обумовлений строк, на який вона дозволила сестрі оселитися у цьому будинку сплив, а також, що ОСОБА_1 виїхала з будинку з власного бажання ще в грудні 2014 року, а її реєстрація за вказаною адресою викликає постійні сварки між ними з приводу прав ОСОБА_1 та її доньки на проживання у її - ОСОБА_3 будинку, що вказаний будинок є її власністю та вона бажає особисто користуватись ним, то просила визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_5, такими, що втратили право його користування.

В судовому засіданні ОСОБА_1 заперечувала проти задоволення позову ОСОБА_3, підтримала заявлений нею первісний позов в повному обсязі та просила його задовольнити. Суду пояснила, що вона та ОСОБА_3 є рідними сестрами, народились в Придністров'ї. В 1980-х роках ОСОБА_3 переїхала на постійне місце проживання до м.Миколаєва. В 2001 році ОСОБА_3 за гроші їх матері - ОСОБА_6 придбала для матері вищевказаний будинок.

На неодноразові прохання ОСОБА_3 та за її ініціативою, вона - ОСОБА_1 разом зі своїми двома дочками переїхала до смт. Воскресенське. Їх мати - ОСОБА_6 на час переїзду ще була здорова, після переїзду влаштувалась санітаркою.

Вона - ОСОБА_1 разом з двома дочками переїхала до смт. Воскресенське в 2003-2004 роках, оскільки доглядала їх з ОСОБА_3 бабусю - ОСОБА_8. Після її смерті в 2004 році їй було доручено продати будинок та все майно в Придністров'ї. Всі гроші з продажу житлового будинку та іншого майна були витрачені на облаштування, ремонт літньої кухні за адресою: АДРЕСА_1, оскільки будинок не був придатний для проживання та був розвалений.

Ремонтні роботи проводила вона разом із мамою на гроші від продажу будинку в Придністров'ї. Свої власні кошти вона також вкладала в облаштування та ремонт будинку. Будь-якої домовленості між нею та ОСОБА_3 щодо проживання в будинку до смерті матері не було. Вона - ОСОБА_1 була впевнена що матиме можливість проживати у цьому будинку, оскільки в іншому разі витратила б кошти, отримані від продажу будинку у Придністров'ї, для придбання власного житла. В кінці травня 2015 року, після смерті матері, ОСОБА_3 та її родина вигнали її з донькою ОСОБА_5 з будинку, змінили замки. Вона та її донька ОСОБА_5 ніколи не були тимчасовими мешканцями спірного будинку. В цей будинок вселились та зареєструвались в ньому як постійні мешканці і члени родини. Через те, що позивач вигнала її та доньку з будинку, вона змушена проживати в найманих квартирах. Крім спірного будинку, у них немає ніякого іншого житла.

ОСОБА_3 та її представник в судовому засіданні підтримали зустрічний позов в повному обсязі та просили його задовольнити, заперечували проти задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_5.

ОСОБА_3 також пояснила, що матір переїхала до м.Миколаєва в зв'язку з складними сімейними обставинами і спочатку проживала в неї в квартирі. Як людина літнього віку, яка звикла жити в будинку, тому на гроші її ОСОБА_3 доньки, яка проживає у Швейцарії, вона придбала невеличкий будинок в смт.Воскресенське.

Через деякий час у цей будинок переїхала також її сестра ОСОБА_1 із дітьми. Але в зв'язку зі складнощами в отриманні громадянства, сестра знову повернулась до Придністров'я і деякий час проживала там. Діти ОСОБА_1 в цей час проживали разом з їх матір'ю.

Після повернення та отримання паспорта громадянина України виникла необхідність у реєстрації. Вони намагались зареєструвати сестру в іншому житлі, та вирішила зареєструвати сестру у спірному будинку з дітьми як членів сім'ї для постійного проживання. Але при цьому зазначала останнім, що вони проживають у будинку тимчасово. Заперечувала щодо вкладення сестрою грошей, отриманих від продажу будинку бабусі у Придністров'ї у ремонт та переобладнання її будинку.

Після смерті матері вона попросила сестру - ОСОБА_1, яка вже з грудня 2014 року у цьому будинку не мешкала, забрати речі з будинку, але та відмовилась. Між ними дійсно був у кінці - травні конфлікт з приводу знаходження речей ОСОБА_1 у будинку, а не з приводу виселення сестри з донькою. Заперечувала щодо задоволення зустрічного позову. Послалася на те, що ОСОБА_1 з донькою добровільно виселились з будинку, залишивши там частину речей, не проживала у будинку тривалий час, була обізнана щодо тимчасовості її проживання у будинку. Також вважає, що у разі задоволення позову ОСОБА_1 та ОСОБА_5 будуть порушені її права як власника вищевказаного будинку. Її сестра ОСОБА_1 є працездатною, а тому не обмежена винаймати житло.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що знає сторони 25 років, підтримувала із ОСОБА_3 дружні стосунки. Коли приїхала мати ОСОБА_3, остання купила будинок для проживання матері. В цьому ж будинку стали мешкати сестра ОСОБА_3 із своїми доньками. Сім'я їх була дружня, але згодом посварились, причина цьому їй невідома. ОСОБА_1 в будинку по АДРЕСА_1 не мешкає, через перешкоди з боку ОСОБА_3, яка вигнала її та доступу до будинку не надає.

Свідок ОСОБА_12 пояснила, що знає ОСОБА_1 з 2013-2014 років. До травня 2015 року ОСОБА_1 жила по АДРЕСА_1. Мати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 померла в березні 2015 року, після чого ОСОБА_1 вигнали з цього будинку. З грудня 2014 року по травень 2015 року у неї в гостях не була.

Свідок ОСОБА_13 пояснила, що є подругою ОСОБА_1 з 2011 року. В 2015 році ОСОБА_1 з дитиною вигнали з дому на вулицю, виставили речі. ОСОБА_1 зателефонувала зятеві, та той приїхав і погрузив її речі. Також вона дзвонила дільничному та скаржилася з приводу виселення з будинку, але дільничний підійшов пізніше. Все це відбувалось на її - ОСОБА_13 очах.

Свідок ОСОБА_14 - донька ОСОБА_1 пояснила, що переїхала з Молдови в 2004 році до смт.Воскресенське і жили з бабусею ОСОБА_6. В кінці травня 2015 року після сварки їх сімей, тітка - ОСОБА_3 сказала забрати свої речі та виїхати з будинку.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що вона разом із чоловіком здійснювали торгівлю м'ясними виробами та часто забирала з роботи ОСОБА_1 в напрямку смт.Воскресенська, що було вже після грудня 2014року. Залишали її на зупинці, декілька разів, коли та була із важкими покупками - завозили до будинку.

Свідок ОСОБА_16 пояснила, що ОСОБА_1 ще за життя матері в грудні 2014 року з нею не проживала. Забрала свої носильні речі саме коли виїхала від матері в 2014році.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши письмові докази в межах заявлених вимог, судом встановлено наступне.

02 липня 2001 року ОСОБА_3 був придбаний у ОСОБА_17 житловий будинок АДРЕСА_1 за 500 грн. Договір купівлі-продажу посвідчений приватним нотаріусом Жовтневого районного нотаріального округу Миколаївської області, зареєстрований в реєстрі № 796.

Вказаний договір ніким не оспорювався.

Відповідно до довідки Воскресенської селищної ради Жовтневого району Миколаївської області з 11.08.2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 07 червня 2016 року, що залишено в силі ухвалою апеляційного суду Миколаївської області, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 мають статус постійних мешканців, як члени сім'ї власника - ОСОБА_3

В ході розгляду справи з'ясовувались факти з перевірки пояснень ОСОБА_1 щодо джерела доходу на придбання спірного будинку саме за рахунок коштів їх матері, але такі не знайшли свого підтвердження.

Нових доказів в ході розгляду даної справи суду не надано.

Підстав для повторного доказування цих обставин в силу ст. 61 ЦПК України не вбачається.

Щодо вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні її майном, то остання посилається на приписи ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України та вказує, що з реєстрацією ОСОБА_1 та ОСОБА_5 у її будинку, вона позбавлена можливості користуватись цим майном, оскільки ОСОБА_1 із донькою ОСОБА_5 хоч і покинула будинок в грудні 2014 року, але залишила в ньому свої громіздкі речі (меблі) та вимагає надання їй та її донці ОСОБА_5 доступу до її - ОСОБА_3 будинку, як особам, які зареєстровані за цією адресою, що перешкоджає ОСОБА_3 використовувати власне майно.

Вказує, що потребує власного проживання у цьому будинку. На сьогоднішній день проживає в дачному будиночку із чоловіком (а.с. 133), оскільки в її будинку (спірному майні) відсутні умови для проживання (немає газу, тощо), тому вони готують спірний будинок - створюють зручності для вселення у найближчий час.

За даними Воскресенської селищної ради, на даний час ОСОБА_3 кожні вихідні відвідує спірний будинок (а.с. 131), тобто використовує його у власних цілях, що підтверджує пояснення ОСОБА_3 про її наміри у ближчий час вселитися до нього після поліпшення житлових умов.

Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб (ч.1 ст.383 ЦК України).

У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу - громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України)

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Як встановлено в ході судового розгляду, ОСОБА_3 має у власності спірний будинок.

У ньому з 2004 року дозволила як члену сім'ї проживати сестрі ОСОБА_1 з її доньками.

В 2008 році старша донька ОСОБА_1 вийшла заміж та знялася з реєстрації за цією адресою.

В грудні 2014 року ОСОБА_1 із меншою донькою ОСОБА_5 залишила вказаний будинок, що підтверджується даними довідки та акту Воскресенської селищної ради (а.с. 49-50).

Вказане також в судовому засіданні підтвердила свідок ОСОБА_16

Щодо пояснення інших свідків, які вказували на проживання ОСОБА_1 у спірному будинку до травня 2015 року, то до них суд ставиться критично, адже як встановлено судом, ОСОБА_1 мала доступ до вказаного будинку, в тому числі залишила в ньому частину своїх речей (громіздких).

Пояснення ОСОБА_3 щодо виникнення в травні 2015 року конфлікту між нею та ОСОБА_1 саме з приводу вивезення ОСОБА_1 цих речей, а не з приводу примусового виселення ОСОБА_1 із донькою, підтверджується даними висновку ДІМ Жовтневого РВ від 24.05.2015 року, згідно якого 24.05.2015 року о 15-05 годині до чергової частини Жовтневого РВ надійшов сигнал про те, що у ОСОБА_1 за адресою смт.Воскресенське, АДРЕСА_1, відбулась сімейна сварка. По прибутті за вказаною адресою, сама ОСОБА_1 звернулась до працівників поліції із заявою про припинення подальшої перевірки за фактом сварки із сестрою, так як конфлікт було вичерпано відразу. Вказала, що претензій ні до кого не має (а.с. 132).

В своєму позові ОСОБА_3 посилається на визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування її будинком, посилаючи на правила сервітуту, що регулюються Главою 32 Цивільного кодексу України.

Відповідно до положень ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

У пункті 39 ППВССУ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що до відносин членів сім'ї з приводу надання права на користування житлом власника - одного з членів сім'ї застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

Згідно рішення Жовтневого районного суду Миколаївського області від 07.06.2016 року та ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 21.07.2016 року, правовідносини сторін щодо права ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на проживання у вказаному будинку ґрунтуються на вже встановленому житловому сервітуті.

Права власника житлового будинку визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї суд враховує, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК.

Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 2. ст. 406 ЦК України - сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Суд вважає, що бажання власника використовувати свій будинок для власного проживати, має істотне значення. Оскільки ці обставини встановлені в судовому засіданні, то позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Щодо вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_5 про усунення перешкод у праві на використання житловим сервітутом шляхом їх вселення до спірного будинку, то останні є взаємовиключними із вимогами ОСОБА_3

Як вже зазначено вище, суд дійшов висновку про наявність обґрунтованих підстав для припинення житлового сервітуту ОСОБА_1 та ОСОБА_5 стосовно проживання у спірному будинку, а тому вимоги останніх не можуть бути задоволені.

Більш того, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 є повнолітніми, працездатними особами, та можуть самостійно забезпечити свої житлові потреби шляхом винаймання житла, а не за рахунок інших осіб, і як встановлено зі змісту попереднього рішення суду (07.06.2016 р.), так і вході розгляду даної справи, ОСОБА_1 саме у такий спосіб вже забезпечено себе та свою доньку житлом.

Враховуючи наведене, відповідно до приписів ст.88 ЦПК України, підлягають розподілу судові витрати, пропорційно до задоволених та відхилених вимог.

Керуючись ст.ст.11, 208-218 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 1973 року народження та ОСОБА_5, 1998 року народження, такими, що втратили право користування житловим будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір в сумі 640 грн., тобто з кожної по 320 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в праві користування житлом-сервітутом, встановленим законом за адресою: АДРЕСА_1 шляхом вселення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене через Жовтневий районний суд Миколаївської області до апеляційного суду протягом десяти днів з дня його проголошення, або отримання його копії учасником справи, що не був присутній при його проголошенні.

Повний текст рішення виготовлено 06 червня 2017 року.

Суддя Л.М. Семенова