Провадження № 2/761/2952/2017
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 червня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

при секретарі: Вольда М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2014 року ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до ОСОБА_2 (далі по тексту - відповідач), в якому просив стягнути з останньої на свою користь грошові кошти у розмірі 80 000,00 грн.; 3% річних у розмірі 2 998,31 грн.; інфляційні втрати у розмірі 14 960,00 грн.; штраф у розмірі 80 000,00 грн., всього у сумі 177 958,31 грн., а також судовий збір та витрати на правову допомогу.

Заочним рішенням від 27 березня 2015 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача грошові кошти в розмірі 80 000,00 грн., штраф в сумі 80 000,00 грн., інфляційні втрати в розмірі 14960,00 грн., 3% річних в розмірі 2 998,31 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 1300,00 грн. та судовий збір в розмірі 1779,58 грн., а всього в розмірі 181 037,89 грн. (а.с. 46-50).

За наслідками розгляду заяви про перегляд заочного рішення ухвалою суду від 23 грудня 2016 року вказане заочне рішення було скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку (а.с. 91).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 24 квітня 2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено змішаний цивільно-правовий договір з елементами договору позики та попереднього договору, відповідно до умов якого сторони обумовились в строк до 02.09.2013р. укласти договір купівлі продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. Так, згідно п. 1.4 Договору ОСОБА_1 передав у власність відповідачки грошові кошти у розмірі 80000,00 грн., а остання зобов'язувалась повернути йому таку ж суму грошей одразу після укладення основного договору згідно п. 1.2. цього договору, але не пізніше 02.09.2013 року. Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, що підтверджується розпискою відповідачки про отримання нею грошової суми, проте остання свої зобов'язання по Договору не виконає, від укладання основного Договору спрямованого на купівлю-продаж 1/3 частки спірної квартири ухиляється та грошові кошти у розмірі 80 000,00 грн. не повертає. В звязку з чим позивач звернувся до суду за захистом свого порушенного права та просив стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 80 000,00 грн., 3% річних в розмірі 2998,31 грн., інфляційні втрати в сумі 14960,00 грн., а також понесені витрати на правову допомогу та судовий збір. Крім того, керуючись п. 3.3 Договору, яким передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання зобов»язань, що випливають з попереднього договору, винна у такому порушенні сторона повинна сплатити іншій стороні штраф у розмірі 100% відсотків від суми зобов»язань вказаної у п. 3.1. цього договору, в звязку з чим позивач просив суд стягнути з відповідачки штраф у розмірі 80 000,00 грн.

Позивач та його представник у судовом засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити з підстав зазначених у позові, додатково вказавши, що саме з вини відповідача не було укладено договір, остання 01.08.2014р. відчужила квартиру самостійно та ніяких запрошень від неї позивач не отримував.

Представник відповідачка у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити, у своїх письмових запереченням зазначив, що дійсно 24.04.2013 року між сторона по справі було укладено змішаний цивільно-правовий договір з елемантами договору позики та попереднього договору. Даний договір укладено в письмовій формі та нотаріально посвідчено, зареєстровано в реєстрі за №309. Згідно п. 1.2. цього Договору, сторонни обумовились в строк до 02.09.2013 року укласти договір купівлі-продажу частки квартири (основний договір) у встановленій законом формі та на умовах, визначених цим Договором. Так, відповідачкою ОСОБА_2 було вчинено всі дії для укладання договору купівлі-продажу 1/3 частки квартири АДРЕСА_1, а саме підготовлені та зібрані необхідні документи про, що було повідомлено ОСОБА_1 листом №1 від 22.07.2013 року та запрошено до приватного нотаріуса для укладання договору купівлі-продажу квартири. Проте кур»єром даний лист не був вручений позивачу, оскільки останній відмовився його отримувати. Крім цього, позивачу було направлено повторних листів №2 від 30.07.2013р., та 03.09.2013 року листом №3 ОСОБА_2 було повідомлено позивача, що у зв»язку з порушенням ним п. 1.2. Договору, грошові кошти будуть утриманні згідно п. 3.3. Договору,однак від отримання данного листа позивач також відмовився. Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, оскільки отриманні кошти є завдатком.

Суд, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст. 11 ЦК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Судом встановлено, що 24 квітня 2013 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою ОСОБА_2 укладено змішаний цивільно-правовий договір з елементами договору позики та попереднього договору, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зарестрованого в реєстрі за № 309, відповідно до умов якого сторони зобов»язались у майбутньому, в строк до 02 вересня 2013 року укласти договір купівлі-продажу частки квартири (основний договір) у встановленій законом формі та на умовах, визначених цим Договором. (п. 1.2. цього Договору а.с.7-8).

Як вбачається з п. 1.3.1. Договору Продавцем по основному договору повинна виступати ОСОБА_2, а покупцем - ОСОБА_1

Відповідно до п.п. 1.3.2., 1.3.3. цього Договору, об'єктом основного договору є 1/3 частка квартири АДРЕСА_1; ціна основного договору - 160 000,00 грн.

При цьому п. 1.3.5. Договору встановлено, що ОСОБА_2 зобов'язана підготувати за свій рахунок та в строк до укладення основного договору документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу частки квартири.

Згідно п. 1.4. Договору ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 80000 грн. 00 коп., а ОСОБА_2 зобов'язується повернути ОСОБА_1 таку ж суму грошей одразу після укладення основного договору згідно із п. 1.2. цього договору, але не пізніше 02 вересня 2013 року. У випадку розірвання цього договору, не укладення основного договору, ОСОБА_2 зобов'язана повернути вищевказану суму не пізніше 02 вересня 2013 року ОСОБА_1

Відповідно до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), зазначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно положень ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Відповідно до положень ч. 2 цієї статті, сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Частина 3 ст. 635 ЦК України визначає, що зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 свої зобов'язання за Договором виконав в повному обсязі, що підтверджується розпискою, яку надала відповідачка ОСОБА_2 про одержання від позивача грошових коштів в розмірі 80000 грн., як передбачено п. 1.4 Договору. (а.с.8 зворотня сторінка).

З матеріалів справи вбачається, що основного договору - договору купівлі-продажу частки квартири не було укладено з позивачем, як у встановлений строк до 02.09.2013р., так і на данний час, та не було повернуто останньому грошові кошти в розмірі 80000,00 грн., що також не заперечувалось сторона по справі. Крім того, спірна 1/3 частина квартири АДРЕСА_1, булла відчужена відповідачем на користь третьої особи (а.с. 38).

Статтею 207 ЦК України передбачено, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

З врахуванням вказаних вимог закону, наявності дій по передачі кошів і їх отримання відповідачем згідно розписки між позивачем і відповідачами укладено правочин, який по суті є договором позики.

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян (ч. 1 ст. 1047 ЦК).

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятого у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13, яка у відповідності до вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень та для всіх судів України.

Згідно положень ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики на суму 80 000,00 грн. та Договором встановлено строк їх повернення не пізніше 02 вересня 2013р. Таким чином, оскільки відповідач в односторонньому порядку порушив свої зобов'язання та не повернув позивачу отримані грошові кошти, тому суд вважає за необхідне стягнути з неї суму боргу (суму позики) у повному обсязі, відповідно до вимог ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно ст. 625 ЦК України, Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, у зв'язку не невиконанням ОСОБА_2 своїх зобов'язання по поверненню грошових коштів у розмірі 80 000,00 грн., з останньої на користь позивача підлягають до стягнення також інфляційні втрати та 3% річних за період з 02.09.2013р. по 25.11.2014р.

Перевіривши заявлені до стягненя розрахунки позивача, суд вважає, що заборгованість позивача становить складається з: основного боргу в розмірі 80 000,00 грн.; 3% річних у розмірі 2 998,31 грн.; інфляційні втрати у розмірі 14 960,00 грн.

Враховуючи викладане, суд дійшов висновку, що відповідачка ОСОБА_2 в односторонньому порядку порушила свої зобов'язання, тому суд вважає за необхідне стягнути з неї кошти, інфляційні втрати та проценти у повному обсязі, відповідно до вимог ЦК України, оскільки вимоги позивача в цій частині є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Що стосується вимоги про стягнення з ОСОБА_2 штрафу передбаченого п. 3.3. Договору у розмірі 100% від суми попереднього договору, яку сторони оцінили у 80 000,00 грн., то вона не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Згідно п. 3.3. Договору, у разі невиконання або неналежного виконання зобов'язань, що випливають з попереднього договору, винна у такому порушенні сторона повинна сплатити іншій стороні штраф у розмірі 100% відсотків від суми зобовязання, вказаної у п. 3.1. цього договору. Сплата неустойки не звільняєсторони від виконання зобов»язань за цим договором.

Так, передумовою стягнення штрафу є невиконання або неналежне виконання зобов»язань за Договором, але позивачем не доведено таких дій з боку відповідача, зокрема з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_2 неодноразово листами від 22.07.2013, 30.07.2013 рр. повідомляла позивача про необхідність з»явитись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 для укладання та нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу частини квартири (основний договір) у встановленій законом формі та на умовах, визначених попереднім договором від 24 квітня 2013 року. (а.с. 72-77). Більш того, з листа відповіді нотаріуса ОСОБА_4 від грудня 2016 року вбачається, що саме неявка позивача була підставою для не укладання основного договору купівлі-продажу квартири.

Відтак, з врахуванням вимог ст.ст. 60, 61, 212 ЦПК України, стороною позивача не було доведено обґрунтованості своїх вимог в частині стягнення штрафу.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції". )

Крім того, що стосується позовних вимог в частині стягнення витрат на правову допомогу, то вони не підлягають задоволенню, враховуючи наступне.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Згідно з вимогами частин 1, 3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема й витрати на правову допомогу.

Частинами 1 ст. 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

На підтвердження надання правової допомоги до суду було надано договір від 15.03.2016р. про надання адвокатських послуг, рахунок-фактура та квитанція.

Згідно п. 48 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» зазначено, що підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 799 статтями 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягується лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із надання правової допомоги у конкретній справі (наприклад: складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтвердженні та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат.

Між тим, в порушення ч.1 ст. 60 ЦПК України, позивачем не було доведено та підтверджено оплату вказаних послуг, не надано суду акту виконаних робіт узгодженого з позивачем.

Приймаючи до уваги вищевикладене, суд приходить висновку про відсутність підстав для стягнення коштів правової допомоги.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 88, 169, 208, 209, 212, 213, 215, 224 - 228 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі - 80 000 гривень 00 коп., інфляційні втрати в розмірі - 14 960 грн., 3% річних в розмірі - 2 998 грн. 31 коп. та судовий збір в розмірі - 979 гривень 58 коп., а всього в розмірі - 98 937 (дев»яносто вісім тисяч дев»ятсот тридцять сім) гривень 89 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: