Гусятинський районний суд Тернопільської області
Справа № 596/1554/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" травня 2017 р.

Гусятинський районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого судді Цвинтарної Т.М.

при секретарі Рудніцькій О.П.

за участю: представників відповідача ОСОБА_1, ОСОБА_2

адвоката ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Гусятин цивільну справу за позовом представника позивача ОСОБА_4 ОСОБА_5 до Яблунівського обласного комунального дитячого протитуберкульозного санаторію, третя особа: ОСОБА_6 про визнання незаконним звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та витрат на правову допомогу, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача адвокат ОСОБА_5 в інтересах позивача ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Яблунівського обласного комунального дитячого протитуберкульозного санаторію (далі Санаторій) про визнання незаконним звільнення позивача із посади сестри медичної відділення дошкільного та молодшого шкільного віку Яблунівського обласного комунального дитячого протитуберкульозного санаторію, поновлення останньої на вказаній посаді, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв»язку з незаконним звільненням, моральної шкоди в розмірі 2000 грн. та понесених витрат на правову допомогу в розмірі 3000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивачка працювала у Яблунівському обласному комунальному дитячому протитуберкульозному санаторії з 1980 року, якій згідно наказу департаменту охорони здоров»я Тернопільської облдержадміністрації від 09.10.2013 року підтверджено вищу категорію зі спеціальністю «сестринська справа».

Наказом головного лікаря Яблунівського обласного комунального дитячого протитуберкульозного санаторію від 30 травня 2016 року № 92 позивачка була звільнена з посади сестри медичної відділення дошкільного та молодшого шкільного віку за п.1 ст.40 КЗпП України у зв»язку із скороченням штату та звільненням працівників.

Представник позивача вказав, що звільнення позивачки відбулося з порушенням норми права, оскільки:

останню не було попереджено про звільнення за 2 місяці про наступне вивільнення;

при вирішенні питання про звільнення позивачки з посади не було враховано переважне право на залишення її на роботі, оскільки вона є працівником із вищою категорією за спеціальністю «сестринська справа» та тривалим 36-ти річним безперервним стажем роботи у вищевказаному закладі;

позивачці відповідачем не було запропоновано іншу роботу в тому ж закладі, хоча на момент її звільнення були такі;

відповідачем під час вивільнення 30 працівників в порушення ч.3 ст.49-2 КЗпП України, п.2,4 ч.3 ст.50 Закону України «Про зайнятість населення», не було за 2 місяці до вивільнення працівників доведено до відома районний центр зайнятості про заплановане масове вивільнення працівників;

відповідачем в порушення ч.3 ст.47 КЗпП України, яка містить вимогу, що в разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, власник зобов»язаний у день звільнення видати працівнику копію наказу про звільнення з роботи, позивачці видано витяг з наказу про її звільнення, який неналежним чином оформлений та завірений, оскільки в ньому не було вказано та необґрунтовано причин звільнення позивачки і вказаний наказ був підписаний не уповноваженою на те посадовою особою, оскільки головний лікар санаторію має право приймати та звільняти працівників.

Крім того, представник позивача вважає, що при винесенні рішення про поновлення на роботі суд одночасно має прийняти рішення про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв»язку із незаконним звільненням позивача, який визначається, виходячи із заробітку позивача за останні 2 календарні місяці роботи.

Також представник позивача вважає, що на підставі ст.237-1 КЗпП України, ч.1 ст.23 ЦК України позивачка має право на відшкодування моральної шкоди у зв»язку з порушенням її законних прав, які призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків, які полягають у завданні її значного стресу та дискомфорту, оскільки факт звільнення з роботи позивачки при 36-ти річному стажі роботи та її сумлінному відношенні до роботи є емоційним ударом та моральним стражданням. У зв»язку із втратою місця роботи, доходу позивачці довелось шукати інше місце роботи, яке не представляється за можливе знайти у зв»язку з її передпенсійним віком, а також прикладати значних зусиль для забезпечення матеріального благополуччя своєї сім»ї.

Крім того, представник позивача вказав, що позивачка має право на підставі ч.1 ст.12 ЦПК України, на відшкодування правової допомоги, яка надавалася адвокатом ОСОБА_7 на підставі договору про надання правової допомоги № 1/06-16 від 01.06.2-16 року, укладеного між ОСОБА_4 та адвокатським об»єднанням « Пилипенко і партнери».

Під час розгляду справи представником позивача 18.07.2016 року було подано до суду заяву про збільшення позовних вимог в частині стягнення понесених витрат позивачем на правову допомогу на 800 грн., в загальній сумі 3800 грн..

Ухвалою Гусятинського районного суду Тернопільської області від 23.08.2016 року на підставі заяви позивачки позовну заяву представника позивача ОСОБА_4 до Яблунівського обласного комунального дитячого протитуберкульозного санаторію в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 2000 гривень та понесених нею витрат на правову допомогу в розмірі 800 гривень згідно поданої заяви про збільшення позовних вимог від 18.07.2016 року залишено без розгляду.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просили позов задовольнити. Також представник позивача пояснив, що в представленому ними до суду копії наказу про звільнення позивачки, відсутні ініціали та підпис посадової особи, уповноваженої на її звільнення, а саме, дата звільнення (30.05.2016 року) не збігається із датою вказаною в копії вищевказаного наказу про звільнення, представленій до суду відповідачем по справі ( 20.05.2016 року). Крім того, директора ОСОБА_6 було звільнено 20.05.2016 року, а тому він не мав повноважень на звільнення позивачки 30.05.2016 року. Позивачка також вказала, що про засідання профкому, яке відбулося в лютому 2016 року їй стало відомо зі слів представника відповідача в суді.

Також позивачка вказала, що 15.03.2016 року повідомлення про звільнення та будь-які інші документи її не вручалися та її не викликалося для вручення будь-яких документів, вона не відмовлялася від проставлення підпису на документах.

Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали в повному обсязі та пояснили, що в санаторії дійсно мало місце скорочення штату працівників, позивачку своєчасно було повідомлено про наступне вивільнення, яке було проведено за згодою профспілкового комітету. У зв»язку із скороченням штатних одиниць та відсутністю вакантних посад позивачці не було запропоновано іншу роботу. Також пояснили, що на підставі наказів департаменту охорони здоров»я Тернопільської облдержадміністрації та обласного комунального спеціалізованого територіального медичного об»єднання «Фтизіатрія» стосовно оптимізації ліжкового фонду КУТОР «Яблунівський обласний протитуберкульозний дитячий санаторій» наказом головного лікаря Санаторію від 28.01.2016 року №53 «Про скорочення ліжкового фонду» з 16.05.2016 року скорочено ліжковий фонд Санаторію на 30ліжок, внесено зміни в його штатний розпис, зменшивши кількість штатних посад та зобов»язано попередити згідно списку працівників про звільнення за 2 місяці.

В порядку, передбаченому ч.1 ст.49-2 КЗпП України позивачку було належним чином персонально повідомлено про її вивільнення, що підтверджується наступним. Згідно відомості, складеної працівниками Санаторію позивачку 19.02.2016 року попереджено за 2 місяці про можливе вивільнення в зв»язку із змінами в організації виробництва та істотних умов праці в зв»язку із зменшенням чисельності ліжкового фонду про що свідчить її підпис у даній відомості. Вдруге, 15.03.2016 року позивачка була персонально ознайомлена та попереджена про скорочення штату працівників через оптимізацію ліжкового фонду та про скорочення посади, яку вона займає та звільнення її з роботи за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України після закінчення 2-ох місячного терміну з моменту одержання нею персонального попередження .

Також вказали, що оскільки позивачка відмовилася від отримання персонального попередження про наступне вивільнення, її персонально було ознайомлено із вказаним попередженням в присутності головного лікаря Санаторію ОСОБА_6, головного бухгалтера, інспектора з кадрів та секретаря-друкарки Санаторію, про що було складено акт №2 від 15.03.2016 року.

Також зазначили, що посилання сторони позивача в позові щодо неврахування при звільненні позивачки її переважного права на залишення на роботі, а саме, тривалий безперервний стаж роботи та наявність в неї вищої категорії зі спеціальності «сестринська справа», а також те , що її не було запропоновано іншої роботи в Санаторії вважають безпідставними, виходячи з наступних підстав.

Стосовно переважного права позивачки на залишення на роботі під час її звільнення Санаторієм було враховано наступне: в сім»ї позивачки на момент звільнення не було утриманців; в останньої були інші доходи так як вона з 15.07.2011 року по даний час отримує пенсію в розмірі 1685,07 грн.; профспілковий комітет Санаторію не дав згоду на вивільнення інших медичних сестер відділення дошкільного і молодшого шкільного віку у зв»язку з відсутністю в них інших доходів крім зарплати, а також у зв»язку з тим, що в них на утриманні є малолітні діти, що підтверджується протоколом від 14.04.2016 року №3а засідання профспілкового комітету Санаторію.

Як зазначено представниками відповідача в період 2016 року відбулося скорочення штатних одиниць, в тому числі займаної посади позивачки і жодних нових посад в цей період не вводилося, що підтверджується штатними розписами Санаторію на 01.01.2016р.-31.12.2016р. та на 01.04.2016р.- 31.12.2016р.. У зв»язку із скороченням штатних одиниць та відсутністю вакантних посад позивачці не пропонувалося іншої роботи чи посади.

Крім того, вважають твердження сторони позивача про те, що відповідачем в порушення п.2,4 ч.3 ст.50 Закону України «Про зайнятість населення», своєчасно та в повному обсязі не подано в районний центр зайнятості інформації про заплановане масове вивільнення працівників Санаторію у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників закладу за 2 місяці до вивільнення, безпідставними, оскільки звітність інформація про заплановане масове вивільнення працівників у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці Санаторієм була подана до Гусятинського районного центру зайнятості 11.03 2016 року.

Також вважають безпідставними твердження сторони позивача з посиланням на ч.3 ст.47 КЗпП України, про те, що як наказ про звільнення позивачки так і його копія були оформлені неналежним чином, оскільки згідно акту №1 від 30.05.2016 року, складеного працівниками Санаторію, позивачка від його отримання та від проставлення підпису про ознайомлення з вказаним наказом відмовилася. Наказ від 20.05.2016 року № 92 про звільнення позивачки з роботи з 30.05.2016 року за п.1 ст.40 КЗпП України був підписаний головним лікарем Санаторію ОСОБА_6 20.05.2016 року під час перебування його на вказаній посаді. Визнають той факт, що в трудовій книжці ОСОБА_4 допущена помилка щодо дати видання наказу про звільнення ОСОБА_4 Чому зміст витягів наказів про звільнення ОСОБА_4, виданих позивачці, її представнику відрізняються від змісту оригіналу наказу про звільнення ОСОБА_4 представники відповідача не можуть пояснити.

Крім того, вказали, що до суду вони представили Статут санаторію, яким вони керуються в своїй діяльності і згідно положень якого штатний розпис санаторію затверджується начальником управління охорони здоров»я Тернопільської облдержадміністрації. Проте, штатні розписи Санаторію, які ними подані до суду затвердженні не начальником управління охорони здоров»я Тернопільської облдержадміністрації як це прописано в Статуті, а генеральним директором обласного комунального спеціалізованого територіального медичного об»єднання «Фтизіатрія», оскільки Статут санаторію в новій редакції, який вищевказане регламентує, подано на затвердження ще в 2016 році до Тернопільської обласної ради і станом на час розгляду даної справи до Санаторію не повернутий, а тому і суду його не можуть надати.

З якого часу позивачка працювала на посаді сестри медичної відділення дошкільного та молодшого шкільного віку Санаторію вони не знають.

Також представники відповідача в судовому засіданні вказали, що лист адміністрації Санаторію до голови профкому Санаторію про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_4 від 03.02.2016 року за №11, є тим самим письмовим поданням керівника Санаторію про розірвання трудового договору з працівниками.

Посилаючись на наведене, вважають, що вивільнення позивачки проведено у відповідності до вимого чинного законодавства України, а тому підстав для її поновлення на роботі немає.

Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, представників відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає що позовні вимоги позивача підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст.21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пунктом 1 ст.40 КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Скорочення чисельності працівників являє собою зменшення кількості працівників, скорочення штатів - зменшення кількості посад, які передбачені штатним розкладом.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»(зі змінами) передбачено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника,

які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те,

що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до пунктів 1.2, 1.4-1.6, 1.8, 1.11 статуту Яблунівського обласного комунального дитячого протитуберкульозного санаторію санаторій є закладом охорони здоров»я, власником і засновником якого є Тернопільська обласна рада. Галузево санаторій підпорядкований управлінню охорони здоров»я облдержадміністрації, СТМО «Фтизіатрія». Санаторій є юридичною особою, має самостійний баланс. Штатний розпис санаторію затверджується начальником управління охорони здоров»я облдержадміністрації у відповідності з діючими нормативами і типовими штатами.

Згідно п.4.7 вказаного Статуту всіх працівників санаторію приймає на роботу та звільняє з роботи його головний лікар.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 з 22.07.1980 року працювала в Яблунівському підростковому протитуберкульозному санаторію, правонаступником якого є Яблунівський обласний дитячий протитуберкульозний санаторій на посаді медичного статистика, а з 23.01.1981 року- на посаді медсестри по день звільнення, що підтверджено копією трудової книжки ОСОБА_4 та витягами з книг наказів Санаторію за 1980, 1981 р.р. (Т.1 а.с.9, Т.2 а.с.1-3) та не заперечено представниками відповідача в судовому засіданні.

Крім того, з наказу «Про скорочення штату та звільнення працівників» Санаторію від 20.05.2016 р. вбачається, що ОСОБА_4 звільнено з посади сестри медичної відділення дошкільного та молодшого шкільного віку Санаторію. Проте, доказів на підтвердження прийняття, переведення позивачки з посади медсестри на посаду сестри медичної відділення дошкільного та молодшого шкільного віку Санаторію стороною відповідача суду не надано.

Відповідно до запису в трудовій книжці ОСОБА_4 ( а.с.9 ) позивчці 31.10.2008 року на підставі наказу № 169 присвоєно вищу категорію зі спеціальності «сестринська справа».

09.10.2013 року ОСОБА_4 підтверджено вищу категорію зі спеціальності «сестринська справа», що стверджується копією витягу з наказу департаменту охорони здоров»я Тернопільської облдержадміністрації № 127-К від 09.10.2013 року( а.с.8).

Наказом департаменту охорони здоров»я Тернопільської облдержадміністрації від 18.01.2016 року №10-од « Про оптимізацію ліжкового фонду КУТОР «Яблунівський обласний протитуберкульозний дитячий санаторій»» на виконання постанов Кабінету Міністрів України від 01.03.2014 року №65 «Про економію державних коштів та недопущення втрат бюджету» та від 25.11.2015 року № 1024 «Про затвердження нормативу забезпечення стаціонарними лікарняними ліжками у розрахунку на 10 тисяч населення» та інших підзаконних нормативних актів України генерального директора ОКСТМО «Фтизіатрія» зобов»язано розглянути питання щодо скорочення ліжкового фонду КУТОР «Яблунівський обласний протитуберкульозний дитячий санаторій». Крім того, зобов»язано вищевказаного керівника СТМО «Фтизіатрія» та головного лікаря КУТОР «Яблунівський обласний протитуберкульозний дитячий санаторій» при проведенні оптимізації ліжкового фонду Санаторію внести відповідні зміни в штатний розпис вказаного закладу. (Т.1 а.с.97)

Наказом обласного комунального спеціалізованого територіального медичного об»єднання «Фтизіатрія» (далі-ОКСТМО «Фтизіатрія») від 20.01.2016 року № 2 «Про оптимізацію ліжкового фонду КУТОР «Яблунівський обласний протитуберкульозний дитячий санаторій» на виконання вищевказаного наказу департаменту охорони здоров»я Тернопільської облдержадміністрації зобов»язано головного лікаря КУТОР «Яблунівський обласний протитуберкульозний дитячий санаторій» провести скорочення ліжкового фонду на 30 ліжок з 01.04.2016 року та привести штатний розклад у відповідність з цим наказом. (Т.1 а.с.98).

Наказом головного лікаря Санаторію від 28.01.2016 року №53 «Про скорочення ліжкового фонду» на виконання вищевказаних наказів департаменту охорони здоров»я Тернопільської облдержадміністрації, ОКСТМО «Фтизіатрія» вирішено скоротити ліжковий фонд Санаторію на 30 ліжок з 16 травня 2016 року, зокрема: у відділенні для дітей середнього і старшого шкільного віку на 20 ліжок; у відділенні для дітей дошкільного та молодшого шкільного віку на 10 ліжок. (Т.1 а.с.99).

Відповідно до підпункту 2 п.2 даного наказу вирішено в штатний розпис Санаторію внести зміни, зменшити кількість штатних посад, зокрема,

сестри медичної палатної: 5.0 посади (середнього медичного персоналу); молодшої медичної сестри: 4.75 посади (молодшого медичного персоналу);

сестри-господині:2 посади, кухонного робітника: 1 посада, шеф-кухаря:1 посада (господарської служби).

Згідно пунктів 6,7 вказаного наказу також вирішено попередити працівників про звільнення за 2 місяці згідно списку і контроль за виконанням вказаного наказу покладено на інспектора по кадрах Санаторію.

Згідно штатного розпису на 01.01.2016р.- 31.12.2016 р., який затверджений ОКСТМО «Фтизіатрія» 23.12.2015 р., і діяв на час попередження позивачки про звільнення з посади, передбачено 26,25 штатних одиниць посад середнього ммедичного персоналу, до якого відноситься і позивачка, та зокрема, в розділі V «Середній медичний персонал» значиться:

сестра медична в/к 13 штатних одиниць;

сестра медична І/к 1,5 штатних одиниць;

сестра медична ІІ/к 1 штат. одиниця;

сестра медична б/к 1 штат. одиниця.

На виконання вищевказаних наказів за штатним розписом від 01.04.2016 року (на 01.04.2016р.-31.12.2016р.), який затверджений генеральним директором ОКСТМО «Фтизіатрія», штатні одиниці посад середнього медичного персоналу скорочені до 21.50 штатних одиниць, зокрема, з них: штатні одиниці сестри медичної в/к. до 12 одиниць, штатні одиниці сестри медичної І/к., ІІ/к. б/к.. виведені із штатного розпису, що підтверджується копіями штатних розписів Санаторію на 01.01.2016 р. 31.12.2016р. та на 01.04.2016р. 31.12.2016р..( а.с. 103-111).

Як передбачено ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Як видно з представленого стороною відповідача письмового попередження про можливе вивільнення в зв»язку із змінами в організації виробництва та істотних умов праці (список працівників Санаторію, які підлягають вивільненю) (а.с.100), позивачку ОСОБА_4 під розписку 19.02.2016 року попереджено про можливе вивільнення в зв»язку із змінами в організації виробництва та істотних умов праці, що не заперечено в судовому засіданні самою позивачкою.

Як вбачається з письмового персонального попередження про звільнення від 15.03.2016 року (а.с.102) підпис позивачки про ознайомлення з вказаним попередженням відсутній. Проте, як видно з акту №2 від 15.03.2016 року, складеного адміністрацією Санаторію, позивач ОСОБА_4 ознайомлена з вищевказаним попередженням про звільнення після закінчення 2-х місяців з моменту отримання вказаного попередження, однак, відмовилася від проставляння підпису у вказаному попередженні та його отримання.

Суд вважає, що позивач була своєчасно в установлений законом строк повідомлена про майбутнє вивільнення, що стверджується вищезазначеними письмовим попередженням про можливе вивільнення та персональним попередженням про звільнення з посади.

Суд не приймає до уваги твердження позивача, що вона не була повідомлена за 2 місяці до звільнення, оскільки вони спростовуються вищевказаними доказами.

11.03.2016 року відповідач, у відповідності до вимог ч.3 ст. 49-2 КЗпП України та ст.48 Закону України "Про зайнятість населення" та у встановлений Законом строк, довів до відома Гусятинського районного центру зайнятості про заплановане вивільнення працівників Санаторію, що підтверджується інформацією Санаторію про заплановане масове вивільнення працівників у з»язку із змінами в організації виробництва і праці від 11.03.2016 року №25, яка зареєстрована в Густинському районному центрі зайнятості 11.03.2016 року за № 03/8. Даний факт визнано обома сторонами спору, а тому в силу ст. 61 ЦПК, це доказування не потребує.

Наказом головного лікаря Санаторію за № 92 від 20.05.2016 року ОСОБА_4 була звільнена з посади сестри медичної відділення дошкільного та молодшого шкільного віку Санаторію з 30.05.2016 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України без обгрунтування причини звільнення. ( Т.1 а.с 7, 35, 117, 192).

При вивільненні позивачці відповідачем офіційної пропозиції іншої роботи в тому ж закладі не надходило.

Стороною відповідача не надано суду доказів і тим обставинам, що позивачка відмовилася від переведення на іншу роботу або що відповідач не мав можливості перевести позивачку з її згоди на іншу роботу.

У відповідача відбулося скорочення посад, що стверджується вищевказаними наказами та штатними розписами Санаторію.

Згідно довідки за №35, виданої Санаторієм 06.03.2017 року, у вказаному закладі охорони здоров»я станом на 30.05.2016 року вакантних посад, крімвакантної посади лікаря фтизіатра, не було.

Однак, як видно із штатного розпису Санаторію на 01.04.2016 р.- 31.12.2016р. (Т.1 а.с.110) та витягу з книги наказів за 2016 рік (Т.2 а.с. 11) під час скорочення в Санаторії було введено (0,75) посади сестри медичної маніпуляційного кабінету, проте, вона не була запропонована позивачці, а запропонована іншій медсестрі відділення середнього і старшого шкільного віку ОСОБА_8, яка також була письмово попереджена про можливе вивільнення у зв»язку із скороченням ліжкового фонду Санаторію, а тому твердження представників відповідача про те, що позивачці не пропонувалася інша посада у зв»язку з відсутністю вакантних посад, які можна було б запропонувати останній, суд вважає безпідставними, та такими, що спростовуються вищенаведеними доказами.

В силу ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав передбачених п.1 ст.40 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у 15-денний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.

Як вбачається з протоколу засідання профспілкового комітету Санаторію від 05.02.2016року №3 (Т.1 а.с.194) профспілковим комітетом Санаторію надано згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_4.

Проте, при розгляді профспілковим комітетом листа (подання) адміністрації Санаторію про надання згоди на розірвання трудового договору з ОСОБА_4 від 03.02.2016 року за №11, яке розглянуто на одному засіданні профкому у межах одноденного строку, було допущено порушення вимог ст.43 КЗпП України.

А саме, як встановлено в судовому засіданні, на засіданні профкому 05.02.2016 року ставилося не обгрунтоване письмове подання відповідача від 03.02.2016 року про звільнення працівників, в тому числі і позивачки; спірні питання щодо її звільнення, розглянуті на профкомі без участі ОСОБА_4.

Представниками відповідача не надано суду доказів того, що ОСОБА_4 належним чином повідомлялася про час засідання профспілкового органу. На засідання профспілкового комітету з питання про надання згоди про звільнення ОСОБА_4 її не запрошували, участі в засіданні вона не брала, про те, що засідання відбулося, їй стало відомо зі слів представника відповідача в суді.

Крім того, як вбачається з протоколу засідання зборів профспілкового комітету Санаторію №3 від 05.02.2016 року на засіданні профспілкового комітету не з»ясовувалося, чи не користується ОСОБА_4 переважним правом на залишення на роботі, хоча це питання повинні були вирішити, оскільки, як вбачається з представлених стороною позивача копії трудової книжки позивачки та витягу з наказу департаменту охорони здоров»я Тернопільської облдержадміністрації від 09.10.2013 року № 127-К, позивачка має вищу категорію зі спеціальності «сестринська справа» та 36 років безперервного стажу роботи в Санаторії. Даний факт стверджується також і протоколом № 3а засідання профкому Санаторію від 14.04.2016 року, з якого вбачається, що профкомом Санаторію вдруге розглядалося питання про надання згоди на звільнення працівників Санаторію-медичних сестер відділення дошкільного і молодшого шкільного віку у зв»язку з скороченням штату, посади яких є однаковими з посадою позивачки, а тому питання їх звільнення повинно було розглядатися одночасно.

Тому суд вважає, що звільнення позивачки проведено без належним чином отриманої згоди профспілкового комітету, а протокол засідання профспілкового комітету Санаторію від 05.02.2016 року (а.с.194) неналежним доказом, оскільки в судовому засіданні не здобуто доказів того, що ОСОБА_4 запрошувалася на це засідання, і від неї було відібрано письмові пояснення, і що вона належним чином повідомлялась про день та час розгляду подання про доцільність її звільнення з посади сестри медичної відділення дошкільного та молодшого шкільного віку.

Відповідно до ст.42 КЗпП, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При рівних умовах продуктивності праці та кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема, сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації (п.1-3 ч.2 ст. 42 КЗпП України).

Із змісту Постанови Верховного Суду України від 07.11.2011 року у справі №6-45 цс11, витяг з якої відображено в інформаційному листі від 16.01.2012 року Вищого Спеціалізованого Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вбачається, що поняття кваліфікації як таке, що включає в себе не лише освітній рівень працівника та стаж його роботи, а і здатність виконувати особливі доручення, є оціночним та визначається судом у кожній конкретній справі залежно від установлений судом обставин.

Судом встановлено, що позивачка - медсестра із вищою категорією, працює медсестрою в Санаторії з січня 1981 року з безперервним стажем роботи.

В Санаторії на момент попередження про можливе вивільнення працівників на підставі вищенаведених наказів у відділенні середнього і старшого шкільного віку на посаді сестер медичних палатних працювало 15 медсестер; у відділі дошкільного та молодшого шкільного віку працювали 11 сестер медичних палатних, з яких 13 медичних сестер вищої категорії і з яких скорочено дев»ять сестер медичних палатних: Хом»як М.Г., ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 та позивачку.

Представники відповідача суду пояснили, що при вирішенні питання залишення позивачки на роботі, перевагу було надано іншим медичним сестрам відділення дошкільного і молодшого шкільного віку: ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, оскільки як стверджується протоколом засідання профспілкового комітету Санаторію №3а від 14.04.2016року - було враховано те, що вони не мають інших джерел доходу, крім заробітної плати, а також, що ОСОБА_16 має вищу категорію, не пенсіонер; ОСОБА_17 має вищу категорію і двох малолітніх дітей; ОСОБА_18 має першу категорію і трьох неповнолітніх дітей; ОСОБА_19 з першою категорією і має трьох дітей, не пенсіонер; ОСОБА_20 з вищою категорією і має двох неповнолітніх дітей і це підтверджено протоколом засідання профспілкового комітету Санаторію №3а від 14.04.2016року.

Суд вважає, що відповідач у судовому засіданні не надав належних доказів переваги вищевказаних медичних сестер перед позивачкою щодо кваліфікації та продуктивності праці.

Крім того, як видно з протоколу засідання профкому Санаторію №3а від 14.04.2016 року та пояснень представників відповідача, при обговоренні кандидатур на звільнення вони приймали до уваги сімейний стан, відсутність інших джерел доходу, не пенсійний вік, в той час коли згідно ч.1 ст. 42 КЗпП України насамперед переважне право на залишення на роботі при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Відповідно до посадової інструкції для палатної медичної сестри та функціональних обов»язків палатної медичної сестри Санаторію (Т.2 а.с.4-8), з якими позивачка була ознайомлена, що підтверджується її особистими підписами, палатна медична сестра мала виконувати такі обов'язки: приймати і здавати чергування у встановленому у відділі порядку; приймати і здавати чергування у встановленому у відділі порядку; робити з лікарем обхід хворих і робити записи і звірку назначень в встановленому порядку; заповнювати і вести медичну документацію, підклеювати аналізи в історії хвороби; надавати негайно хворим долікарську допомогу при легеневих кровотечах, дихальній і сердечній недостатності і других випадках, загрожуючи життю хворого; виконувати назначення лікаря в встановленому порядку; оглядати детально хворих, надавати їм допомогу при вмиванні, годувати їх, робити туалет шкіри, промивати очі, рот, вуха і тд.; направляти хворих на аналізи, брати матеріал для аналізів по назначенню лікаря і вчасно відправляти їх на дослідження; одержувати у старшої медичної сестри медикаменти і матеріали; контроль за годуванням хворих у відповідності з дієтами; приймати хворих, які поступили і розміщувати їх в палати після оформлення відповідної документації; виписувати хворих в встановленому порядку; простежити особисто за прийняттям хворими медикаментів; повідомляти вищестоящим посадовим особам про всі надзвичайні випадки; тримати в порядку діючий медичний інвентар; контролювати виконання молодшим персоналом встановленого санітарного режиму; проводити бесіди з хворими на санітарно-просвітні теми; виконувати вказівки вищестоящих посадових осіб, як зазначено в інструкції; вимірює в встановлений час температуру і акуратно заносить її в температурні листки, періодично проводить ім. необхідні антропометричні дослідження (зважування, вимірювання і тд.) і забезпечує занесення отриманих даних в історію хвороби; наглядає за виконанням хворим назначених їм маніпуляцій, а також за виконанням ними встановленого в санаторії режиму лікування та спостерігає за відпочинком хворих; а необхідних випадках (погіршення стану здоровя хворого, порушення ним встановленого режиму і тд.) чергова медична сестра зобовязана викликати лікаря.

Таким чином, представниками відповідача не представлено суду доказів того, що позивачкою не виконувалися обов»язки, вказані у її посадовій інструкції та функціональних обов»язках.

Стороною відповідача не надано суду належних доказів притягнення позивачки до дисциплінарної відповідальності, які б по строку дії могли вплинути при вирішенні питання про скорочення останньої із займаної посади.

Стороною відповідача суду не представлено належних доказів того, на посаді сестри медичної палатної в/к працювали 13 осіб, в тому числі і позивачка, кваліфікація яких, виходячи з рівня освіти та категорії однакова.

Суд вважає безпідставними посилання представників відповідача на те, що позивачка не мала переважного права на залишення на роботі, оскільки отримувала пенсію крім зарплати, тобто на момент звільнення не залишалася без засобів на існування, оскільки вони не мають правового значення в даному випадку.

А тому, системний аналіз доказів дозволяє суду зробити висновок, що в зв'язку з наявністю у позивачки вищої категорії, належного виконанням нею посадових обов»язківів, на відміну від інших працівників санаторію - ОСОБА_18, ОСОБА_19М, які займали аналогічні посади, мали першу категорію, позивачка ОСОБА_4 мала переважне право на залишення на роботі в силу ст. 42 КЗпП України, проте, дане право не було враховане роботодавцем при вирішенні питання про звільнення позивачки з роботи.

Оскільки обов'язок доказування покладається на кожну із сторін спору, суд зазначає, що належними та допустимими доказами відповідачем не обгрунтовано суду мотивів переважного права залишення на роботі інших працівників медичних сестер відділення дошкільного і молодшого шкільного віку санаторію: ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20перед позивачкою.

Одночасно суд критично оцінює доводи сторони відповідача про те, що ОСОБА_18, ОСОБА_19 надано переважне перед ОСОБА_4 право на залишення на роботі з причини наявності в них малолітніх та неповнолітніх дітей, оскільки дана підстава може бути застосована лише у випадку рівної з позивачем кваліфікації.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що при звільненні ОСОБА_4 з роботи на підставі п.1ст.40 КЗпП України відповідачем було порушено її переважне право на залишення на роботі, а тому її слід поновити на роботі.

Згідно з вимогами ч.2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку.

Вирішуючи питання про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 з відповідними змінами та ст. 44 КЗпП України.

Відповідно до вказаного вище Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

Заробітна плата ОСОБА_4В за лютий, березень, квітень 2016 року (останні два повні місяці роботи) складала 7771,17 гривень. Середньоденна заробітна плата позивачки за останні два місяця її роботи становить 125,35 грн., а середньомісячна заробітна плата за останні два повні місяця її роботи становить 3885,59 грн..

А тому, суд також вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 30710,75 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30.05.2016 року по 18.05.2017 року (дату звернення до суду з позовом) з утриманням всіх належних податків, зборів та інших обов2язкових платежів.

Також, на підставі вимог ст.88 ЦПК України з відповідача в користь Держави слід стягнути 551,20 грн. судового збору.

На підставі наведеного, ст.ст.24,40,42,49-2,232,233,235 КЗпП України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 « Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», керуючись ст. ст.3,10,11,57,60,88, 209,212,213,215, 218,222,223,294,367 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати незаконним і скасувати наказ Яблунівського обласного комунального дитячого протитуберкульозного санаторію №92 від 20 травня 2016 року «Про скорочення штату та звільнення працівників» в частині звільнення ОСОБА_4 з посади сестри медичної відділення дошкільного та молодшого шкільного віку.

Поновити ОСОБА_4 на посаді сестри медичної відділення дошкільного та молодшого шкільного віку Яблунівського обласного комунального дитячого протитуберкульозного санаторію з 30 травня 2016 року.

Стягнути з Яблунівського обласного комунального дитячого протитуберкульозного санаторію на користь ОСОБА_4 30 710 (тридцять тисяч сімсот десять) грн. 75 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 30 травня 2016 року по 18 травня 2017 року з утриманням всіх належних податків, зборів та інших обовязкових платежів.

Стягнути з Яблунівського обласного комунального дитячого протитуберкульозного санаторію на користь Держави 551 (пятсот пятдесят одну) грн. 20 коп. судового збору.

Рішення суду в частині поновлення на роботі допустити до негайного виконання.

Рішення суду може бути оскаржене до апеляційного суду Тернопільської області через Гусятинський районний суд шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя-підпис

З оригіналом вірно

Суддя Гусятинського районного суду Т.М. Цвинтарна