н/п 2/490/3781/2017 Справа № 490/1343/17
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

20 грудня 2017 р. Центральний районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого - судді Черенкової Н.П.,

при секретарі - Шевельовій Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом

Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплаченої пенсії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищезгаданим позовом, за яким просить суд стягнути з відповідача суму надмірно виплаченої пенсії у розмірі в розмірі 6873,33 грн.

Представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутності та позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Відповідач до судового засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності та позов не визнав.

Судом ухвалено про розгляд справи у відсутності сторін.

Обставини справи, встановлені судом.

ОСОБА_1 знаходиться на обліку в Центральному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області та з 18.01.2013 року отримує пенсію за віком відповідно до Тимчасової Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення від 15.01.1993 року.

25.04.2013 року ОСОБА_2 звернувся за перерахунком пенсії відповідно до п. 4 ст. 42 Закону України від 09.07.2013 року №1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та надав довідки Петропавловськ-Камчатського міського архіву від 29.03.2013 року №1414-2 та від 08.04.2013 року №1534-2 та копії трудових договорів, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі д 12.08.1985 року по 12.08.1995 року.

У відповідності до п. 1 ст. 1 Тимчасової Угоди, чоловіки - по досягненні 55 років і при загальному стажі роботи не менше 25 років та які пропрацювали не

менше 15 календарних років у районах Крайньої Півночі або не менше 20 календарних років у місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі, незалежно від місця їх постійного проживання на території обох держав мають право на пенсію по старості (за

віком).

Відповідно до частини 5 Прикінцевих положень Закону України №1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» період роботи до 1 січня 1991 року в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі колишнього Союзу РСР, а також на острові Шпіцберген зараховується до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло до 1 січня 1991 року.

Пільгове обчислення страхового стажу застосовується для осіб, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та на яких поширювалися пільги, передбачені для працюючих в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, відповідно до Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", постанови Ради Міністрів Союзу РСР від 10 лютого 1960 року № 148 "Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 10 лютого 1960 року "Про впорядкування пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі", Указу Президії Верховної Ради Союзу РСР від 26 вересня 1967 року "Про розширення пільг для осіб, які працюють в районах Крайньої Півночі і в місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі".

Пільгове обчислення страхового стажу провадиться на підставі трудової книжки, або письмового трудового договору, або довідки, в яких зазначено період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до районів Крайньої Півночі, та користування пільгами, передбаченими вищезазначеними нормативно-правовими актами.

Відповідно до довідки Петропавловськ-Камчатського міського архіву від 08.04.2013 року №1534-2 відповідач знаходився у відпустці без збереження заробітної плати з 09.08.1985 року по 22.08.1985 року, з 11.04.1997 року по 23.09.1997 року та з 15.03.1998 року по 03.01.2000 року.

Згідно листа Виконавчої дирекції Пенсійного фонду Російської Федерації від 18.07.2013 року №Ип-21-2/32221 рішенням Пенсійного фонду Російської федерації в м. Петропавловськ-Камчатський Камчатського краю від 24.06.2013 року №45 відмовлено в призначенні частини пенсії ОСОБА_1 за роботу в районах Крайньої Півночі відповідно до Тимчасової Угоди між Урядом України та Урядом Російської Федерації про гарантії прав громадян, які працювали в районах Крайньої Півночі та місцевостях, які прирівняні до районів Крайньої Півночі в галузі пенсійного забезпечення від 15.01.1993 року.

Рішенням управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва від 09.10.2013 року №25/4 відмовлено в призначенні пенсії за віком на підставі листа Виконавчої дирекції Пенсійного фонду Російської Федерації від 18.07.2013 року №Ип-21-2/32221 та рішення Пенсійного фонду Російської федерації в м. Петропавловськ-Камчатський Камчатського краю від 24.06.2013 року №45.

Враховуючи вищевикладене, у відповідача виникла переплата пенсії за період з 18.01.2013 року по 30.06.2013 року у загальній сумі 6873,33 грн.

Відповідно до п. 4 Постанови правління Пенсійного фонду України від 25.11.2014 року № 25-3 "Про затвердження Порядку повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплати, що є безнадійними до стягнення, яким передбачено, що суми пенсії, виплачені надміру внаслідок рахункової помилки, або у випадку відмови пенсіонера від добровільного повернення виплачених сум стягуються в судовому порядку.

Згідно із ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Разом з тим, відповідно до ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Положення статті 1215 ЦК України мають застосовуватися з урахуванням положень ст. 103 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», ст. 50 ЗУ «Про загальнонообов'язкове державне пенсійне страхування», яка є спеціальною нормою.

Відповідно до даної норми суми пенсії, надміру виплачені пенсіонерові внаслідок зловживань з його боку (в результаті подання документів з явно неправильними відомостями, неподання відомостей про зміни у складі членів сім'ї тощо), стягуються на підставі рішень органу, що призначає пенсії. Аналогічні положення також містяться і у ст. 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Отже, повернення надмірно сплачених сум пенсій передбачає стягнення зазначених сум лише у випадку, якщо така надмірна сплата відбулась з вини пенсіонера, а саме, через зловживання, зокрема у випадку надання недостовірної інформації або взагалі ненадання відповідної інформації.

При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються (постанова Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-91цс14).

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 1 ст. 64 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

Пунктом 27 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" передбачено, що, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін, та, враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Виходячи із аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов'язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч.1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів.

Позивачем у встановленому законом порядку не доведено рахункову помилку, у зв'язку з чим відповідачу було надмірно виплачено кошти, та недобросовісність набувача грошових сум.

Аналогічна позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 22.01.2014 року у справі № 6-151цс13, де Верховний Суд України зробив висновок, що безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абзацом 2 частини 1 ст. 1215 ЦК (зокрема, пенсія), за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, і факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню.

Крім того, під час розгляду справи відповідачем було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Вбачається, що позивач звернувся до суду 14.02.2017 року щодо періоду переплати пенсії, починаючи з січня 2013 року по травень 2013 року.

Згідно норм статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Однак, застосування строку позовної давності можливо лише при наявності обґрунтованого позову. В даному випадку, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим, у зв'язку з чим строк позовної давності не застосовується, суд відмовляє по суті спору.

Враховуючи вищевикладене, вимоги діючого законодавства, сумлінність поведінки одержувача коштів ОСОБА_1, недоведеність позивачем того факту, що перерахування пенсії сталося з причин, пов'язаних з технічною помилкою або, що суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера, суд вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10-12, 76-81, 263-265, 354-355, ст. 1, 2, 1215 ЦК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог Центрального об'єднаного управління Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва Миколаївської області до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплаченої пенсії - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 354-355 ЦПК України.

Суддя Н.П. Черенкова