Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 185/1946/17

Провадження № 2/185/1980/17

24 травня 2017 року м. Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючий суддя Бабій С.О., за участю секретаря судового засідання Шмик К.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Виробнича комерційна компанія «Арія», ОСОБА_4 акціонерного товариства «Страхова Компанія «АХА Страхування» про відшкодування матеріальної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

07.03.2017 р. позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, яким просив стягнути з відповідачів: ОСОБА_2, ТОВ Виробничої комерційної компанії «Арія», ПАТ «СК «AXA Страхування» солідарно спричинену позивачу матеріальну шкоду в розмірі 83 783 грн. 75 коп.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 22.05.2016 року о 14 год. 15 хв. відповідач ОСОБА_2, керуючи автомобілем НОМЕР_1, який належить ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Виробничого комерційної компанії «Арія», рухаючись по вул. Центральній під час повороту ліворуч на вул. Соборну в бік вул. Полтавської в м. Павлограді Дніпропетровської області, не переконавшись, що це не буде безпечним та пропустив автомобіль ОСОБА_5 з державним номером АЕ 7088СТ під керуванням ОСОБА_1, який рухався по вул. Центральній йому на зустріч та наближався з правого боку, по ходу руху автомобіля ГАЗ 32213 з державним номерним номером ВІ 8490 ВС. В результаті чого виникла ДТП і автомобілем ОСОБА_5 були отримані механічні ушкодження. Постановою Павлоградського міськрайсуду Дніпропетровської області від 10 червня 2016 року ОСОБА_2 був притягнутий до адміністративної відповідальності він був визнаний винним у цьому ДТП за ст. 124 КУаП. Вартість матеріальної шкоди нанесеної власнику автомобіля ОСОБА_5 державний номер НОМЕР_2 складає 133 783 грн. 75 коп. За заявою позивача до страхової компанії ПАТ «СК» AXA Страхування», у якій застрахований автомобіль відповідача, позивачу було відшкодовано 50 000 грн., відтак невідшкодовану суму у розмір 83 783,75 коп. позивач просить стягнути із відповідачів.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав.

Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені, у судове засідання не зявились. Відповідач ОСОБА_2 надав письмові заперечення від 13.04.2017 р. проти позову, де зазначив, що з позовом не згодний, вважає, що він підлягає частковому задоволенню. Обставини щодо ДТП, пошкодження автомобіля позивача внаслідок порушення відповідачем правил дорожнього руху, мали місце та нем не оспорюються. Проте, в момент, коли сталась дорожньо-транспортна подія, ОСОБА_2 перебував за кермом службового автомобіля ГАЗ 32213 під час виконання своїх трудових обов'язків, та працював на посаді монтажника зв'язку-антенника у співвідповідача - TOB Виробничою комерційною компанією «Арія».

Відповідач ОСОБА_6 акціонерне товариство «Страхова Компанія «АХА Страхування» надав письмові заперечення від 04.05.2017 р. проти позову, де зазначив, що положення ст.ст. 543 та 1194 ЦК України щодо солідарного обов'язку боржників можуть застосовуватися до заподіювачів шкоди. Страхова компанія не є особою, винною у збитках позивача. Спеціальним законом, який регулює відносини щодо виплати страхового відшкодування за Полісом, встановлено часткову відповідальність страховика в межах ліміту за Полісом (ст. 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Згідно ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмет зобов'язання. При відшкодуванні шкоди страховою компанією за вину особу встановлено частки, н яких відповідають страховик та застрахована особа.

Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страховою відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Таким чином, відсутні підстави для застосування солідарного обов'язку страхової компанії, страхувальника та водія забезпеченого автомобіля. AT «СК «АХА Страхування» сплатило страхове відшкодування в межах граничного ліміту за полісом - 50 000,00 грн. та виконало свій обов'язок перед позивачем в повному обсязі, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до даного відповідача.

Вислухавши пояснення позивача, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю за наступних підстав.

Судом встановлено, що майнова шкода, стягнення якої є предметом спору, завдана позивачу внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки.

Згідно постанови Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10.06.2016 року, ОСОБА_2 був визнаний винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с.15-16). Судом було встановлено, що 22.05.2016 року о 14:15 год. водій ОСОБА_2, керуючи автомобілем ГАЗ 32213 з державним номерним знаком ВІ 8490 ВС, та рухаючись по вул. Центральній під час повороту ліворуч на вул. Соборній в бік вул. Полтавської в м. Павлограді Дніпропетровської області, не переконався що це буде безпечним та пропустив автомобіль ОСОБА_5 з державним номерним знаком АЕ 7088 СТ під керуванням водія ОСОБА_1, який рухався по вул. Центральній йому на зустріч та наближався з правого боку, по ходу руху автомобіля ГАЗ 32213 з державним номерним знаком ВІ 8490 ВС. Транспортні засоби отримали механічні ушкодження.

Згідно ч.4 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Виходячи з аналізу процесуальних норм права, преюдиційність фактів, які відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними (ті самі особи (особа) або правонаступники) і об'єктивними (предмет спору, предмет доказування) межами, за якими сторони чи інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники, не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом у рішенні в такій справі факти і правовідносини.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до вимог ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується винною особою.

Відповідно до розяснень, які викладені в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованою суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 березня 2013 року за № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати па увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, піддягає відшкодуванню з повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду.

Вимогами ст. 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов'язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Згідно ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідач ОСОБА_2, як вбачається із запису у його трудовій книжці АВ № 563559, 14.04.2016 р. був прийнятий на посаду монтажника зв'язку-антенника дільниці з обслуговування обєктів кабельного звязку відповідача TOB Виробничою комерційною компанією «Арія», із якої звільнений 03.08.2016 р. (а.с.45).

Відповідачем ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Виробнича комерційна компанія «Арія» не надано суду доказів протилежного, відтак, оскільки ОСОБА_2 керував автомобілем НОМЕР_3, виконуючи свої трудові обов'язки перед відповідачем ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Виробнича комерційна компанія «Арія», є підстави для покладення завданої внаслідок ДТП, яке відбулося 22.05.2016 року, на відповідача ОСОБА_3 з обмеженою відповідальністю Виробнича комерційна компанія «Арія», що одночасно є підставою для відмови у позові до ОСОБА_2 повністю.

Згідно з висновком № 023-2/16 експертного автотоварозначого дослідження від 31 травня 2015 року, складеного приватним підприємцем ОСОБА_7, вартість матеріальної шкоди, завданої позивачу як володільцю Opel Astra G, державний номер НОМЕР_2 складає 133 783 грн. 75 коп., що дорівнює ринковій вартості автомобіля до його пошкодження (а.с.12-37).

Із змісту позовної заяви та заперечень на позов ОСОБА_4 акціонерного товариства «Страхова Компанія «АХА Страхування» випливає, що цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу автомобіля НОМЕР_3 була застрахована, із лімітом відповідальності відповідача ОСОБА_4 акціонерного товариства «Страхова Компанія «АХА Страхування» за шкоду, заподіяну майну, 50 000,00 грн. (а.с.4, 65).

Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

В силу ст. 6 зазначеного вище закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до ст. ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує шкоду, заподіяну майну третьої особи. У даному випадку такий ліміт відповідальності не перевищує 50 000 грн., що є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4 акціонерного товариства «Страхова Компанія «АХА Страхування».

Одночасно, суд враховує, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Дана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року по справі № 6-2808цс15 та є обовязковою відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачами у справі не було подано суду жодних доказів, які б спростовували висновок № 023-2/16 експертного автотоварозначого дослідження від 31.05.2016 року по суті, клопотання про преведення судової товарознавчої експертизи стронами не заявлялося.

Одночасно, як вбачається із змісту звіту про оцінку вартості майнової шкоди, завданої власнику позивачу як володільцю автомобіля Opel Astra G, державний номер НОМЕР_2 вартість відновлювального ремонту автомобіля була визначена у розмірі 138 305, 42 грн., а ринкова вартість даного ТЗ становить 133 783, 75 грн., а тому у підсумковому результаті вартість майнової шкоди була визначена експертом на рівні ринкової вартості ТЗ та складає 133 783, 75 грн. ( а.с. 18), виходячи із того, що вартість відновлювального ремонту автомобіля з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість.

Проте, порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентується ст. 30 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів».

Відповідно до п. 30.1 ст. 30 Закону транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Пунктом 30.2 ст. 30 вказаного Закону визначено, якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 22.05.2016 року за участю позивача та відповідача ОСОБА_8

Крім того, у п. 15 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено порядок визначення розміру та відшкодування шкоди, якщо транспортний засіб не може бути відновлений або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження. При цьому розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження.

Порядок відшкодування шкоди, пов'язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано ст. 30 Закону «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів», який згідно зі ст. 8 ЦК України (аналогія закону) може застосуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визначенням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП.

Відповідно до висновку № 023-2/16 експертного автотоварозначого дослідження від 31 травня 2015 року, вартість відновлювального ремонту складає 138 305, 42 грн., а ринкова вартість автомобіля 133 783, 75 грн.., тому в силу норм ст. 30 вищезазначеного Закону в даному випадку ремонт вважається економічно необґрунтованим.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд безпосередньо у судовому засіданні, по початку розгляду судом справи по суті оголошував позивачу зміст п.30.2 «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів» про те, що пунктом 30.2 ст. 30 вказаного Закону визначено, якщо транспортний засіб вважається знищеним, його

власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди, та розяснювалося право на заявлення клопотань щодо проведення судової експертизи та зясовувалося, чи не заявляє позивач відповідних клопотань. Проте, позивач своїм правом на заявлення клопотань про проведення у даній справі судової автотоварознавчої експертизи не скористався, як і не надав суду будь-яких інших доказів вартості транспортного засобу на підтвердження вартості автомобіля Opel Astra G, державний номер НОМЕР_2 після дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 22.05.2016 року за участю позивача та відповідача ОСОБА_8 При цьому із фофотаблиць до висновку № 023-2/16 експертного автотоварозначого дослідження від 31 травня 2015 року чітко вбачається наявність на автомобілі Opel Astra G, державний номер НОМЕР_2 не пошкоджених вузлів, агрегатів та частин, які вочевидь мають певну залишкову вартість, проте можливості встановлення такої суд не має (с.с.29-37). Про наявність витрат на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди позивач не вказував та доказів понесення таких витрат суду не надав.

Згідно ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання, а за ч.1 ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. У даній справі доводи позивача про наявність підстав для солідарного стягнення із відповідачів 83 783,75 коп. матеріальної шкоди не ґрунтуються на законі.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

За змістом ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, одночасно ст.12 ЦК України передбачено, що особа вільно на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права.

Як випливає із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес способами, передбаченими цим Кодексом та іншим способом, що встановлений договором або законом.

Із змісту ст. ст. 27, 31 ЦПК України вбачається, що позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав позову.

Згідно з ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відтак, належних доказів у доведення своїх позовних вимог позивач суду не надав і судом таких доказів не здобуто, що зумовлює відмову у заявлених позивачем позовних вимогах повністю.

Керуючись ст.ст. 3,11,15, 57-61, 208-210, 212 - 215, 218, 222, 223, 294 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С. О. Бабій