Справа № 161/165/17 Головуючий у 1 інстанції: Івасюта Л.В.
Провадження № 22-ц/773/666/17 Категорія: 27 Доповідач: Данилюк В. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 червня 2017 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Волинської області в складі:

головуючого судді Данилюк В. А.,

суддів Грушицького А. І., Русинчука М. М.,

секретар Черняк О. В.,

з участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів за договором позики, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивовано тим, що 22.01.2014 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно з яким він зобов'язався передати відповідачу кошти в позику в розмірі 41 300,00 грн., а останній зобов'язався повернути ці кошти до 01 березня 2014 року. Своє зобов'язання за цим договором він виконав та передав ОСОБА_3 кошти в сумі 41 300,00 грн. Укладення договору позики та передача ним коштів стверджується письмовою розпискою, складеною ОСОБА_3 при отриманні від нього коштів. ОСОБА_3 свої зобов'язання за договором позики не виконав, на даний час кошти йому не повернув, чим порушив взяті на себе зобов'язання. Оскільки відповідач користується його коштами з 22.01.2014 року по даний час, то з урахуванням розміру облікової ставки Національного банку України, за період з 23.01.2014 року по даний час, відповідач зобов'язаний сплатити йому проценти в сумі 22350,64 грн. з урахування індексу інфляції, за період з 01.03.2014 року по 30.11.2016 року, який становить 197,8% відповідач зобов'язаний йому сплатити 40 391,40 грн. інфляційних, а також 3 625,35 грн. відсотків річних. Таким чином, відповідач зобов'язаний сплатити йому 41 300,00 грн. боргу за договором позики, 22350,64 грн. процентів за користування коштами, 40 391,40 грн. інфляційних та 3 625,35 грн. відсотків річних, у зв'язку з порушенням строків повернення коштів, а всього: 107667,39 грн., які позивач і просить суд стягнути на його користь з відповідача, а також судові витрати по справі.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 березня 2017 року позов задоволено. Суд вирішив стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 107 667,39 грн. (сто сім тисяч шістсот шістдесят сім гривень 39 копійок), з них: 41 300,00 грн. - сума позики, 22 350,64 грн. - проценти за користування коштами, 40 391,40 грн. - інфляційні втрати, 3 625,35 грн. - три відсотки річних. Вирішено питання щодо судових витрат.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

В суд апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_3 не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, будь-яких поважних причин для відкладення розгляду справи у своїй заяві не зазначив.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 апеляційну скаргу відповідача не визнали та просили її відхилити.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, пояснення осіб, які беруть участь у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу відповідача слід відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач станом на день розгляду справи свої зобов'язання за договором позики в обумовлений сторонами термін не виконав, а отже позов є підставним та підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції з наявних у матеріалах справи та досліджених у судовому засіданні письмових доказів встановлено, що 22 січня 2014 року ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_1 кошти в розмірі 41 300,00 грн., та зобов'язався повернути їх до 01 березня 2014 року. На підтвердження вищевказаної домовленості між сторонами, укладення договору позики, отримання коштів відповідачем ОСОБА_3 була написана та власноручно підписана розписка позивачу (а.с. 5).

Стаття 1046 ЦК України визначає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Так, Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 6-63цс13 від 18.09.2013 р. зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Надана позивачем, як доказ укладеного договору, письмова розписка свідчить про те, що в даному випадку договір позики укладений у письмовій формі. Даний договір відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі, і приймається судом, як доказ, який вказує на факт наявності боргу відповідача перед позивачем.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочину вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

З постанови Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15 вбачається, що договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Твердження відповідача в апеляційній скарзі про те, що він написав розписку на прохання позивача, що кошти в позику фактично від позивача не отримував не підтверджені належними та допустимими доказами. Додана відповідачем до апеляційної скарги копія розписки (а.с. 60) підписана самим відповідачем та не може бути взята до уваги судом.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

В рішенні суду першої інстанції судом зроблено відповідні розрахунки сум заборгованості, яка підлягала стягненню.

Отже, рішення постановлене з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду, вони були предметом розгляду в суді першої інстанції і їм дана правильна правова оцінка.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 березня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді