Справа № 465/2286/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/4127/17 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2017 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н.П.

суддів: Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.

при секретарі: Фейір К. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Франківського районного суду міста Львова від 11 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Франківської райадміністрації про визнання таким, що втратив право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку,-

в с т а н о в и л а:

16.04.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 6.11.2007 р. він подарував відповідачці, яка є дочкою його колишньої дружини, належну йому на праві власності квартиру по вул. АДРЕСА_5 Після укладення договору дарування, він залишався зареєстрованим у подарованій квартирі, періодично проживав у ній та сплачував за комунальні послуги. На час укладення договору дарування проживав у м.Рівно у квартирі своєї дружини - матері відповідачки, де проживав з 1998 р. по 2014 р., а відповідач навчалась та проживала у м.Львові у його квартирі. Після дарування квартири, він оплачував за квартиру до 2011р., після повноліття відповідача перераховував їй кошти на оплату комунальних послуг до 2015р., ночував у спірній квартирі, коли приїжджав у м.Львів. У квартирі по вул.АДРЕСА_4 він був у червні 2014р. Після того, коли пішов від дружини, проживав в орендованій квартирі, а також у квартирі свого товариша у м.Здолбунів. У червні 2014р. відповідач замінила замки до квартири. 20.02.16р. він хотів потрапити у квартиру, оскільки не має де проживати, але відповідач не відчинила йому двері. В даний час відповідач продовжує чинити йому перешкоди у користуванні житлом. У нього іншого місця проживання немає, тому вважає, що має право користуватись житлом за зареєстрованим місцем проживання.

ОСОБА_4 подала до суду зустрічний позов, в якому просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житлом та зняти його з реєстраційного обліку за адресою АДРЕСА_2

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що вона є власником квартири по АДРЕСА_3 набула права власності на квартиру на підставі договору дарування від 6.11.2007р., укладеного між нею та позивачем ОСОБА_2 Після укладення договору дарування ОСОБА_2 залишився зареєстрованим у квартирі, однак за адресою реєстрації не проживав, що сам стверджував при поданні позову у 2015р. про визнання недійсним договору дарування та даючи пояснення у суді при розгляді цієї справи. Вважає, що відповідач, як колишній власник, втративши право власності на квартиру, а відповідно, і право користування нею, а тому відсутні будь-які підстави для його реєстрації та проживання в квартирі. Реєстрація ОСОБА_2, який є їй колишнім вітчимом, у спірній квартирі чинить їй перешкоди у користуванні власністю.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, Франківської райадміністрації про визнання таким, що втратив право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку задоволено частково. ОСОБА_2 визнано таким, що втратив право на користування приміщенням квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3

Вважає його необґрунтованим, незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що ОСОБА_4 не заявляла вимог про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житлом на підставі ст. 405 ЖК України та ст.ст. 386, 391 ЦК України. У зв»язку з тим, вважає, що у суд першої інстанції не мав підстав, передбачених ст.ст. 71, 72 ЖК України, для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_6. Крім того, вважає, що відсутні підстави для застосування судом ст. 405 ЦК України, якою передбачено підстави втрати права на користування житлом, так як ОСОБА_2 не користувався спірною квартирою з поважних причин, оскільки, перебуваючи у шлюбі із ОСОБА_5, мамою ОСОБА_4, він проживав у м. Рівне, однак користувався квартирою АДРЕСА_6 ,періодично при потребі проживав у ній, про що було домовлено з ОСОБА_4 Звертає увагу суду на те, що ОСОБА_4 пропущено строк позовної давності для звернення з позовом про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_6. Однак, зазначена обставина судом першої інстанції врахована не була.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, а у задоволені зустрічного позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали та обставини справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень статті 319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до положень ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, а саме: відповідно до даної статті члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім' ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Судом встановлено, що квартира по вул.АДРЕСА_4 складається з 1 кімнати та кухні з комунальними вигодами, загальною площею 39,1 кв.м. Позивач ОСОБА_2 зареєстрований у вказаній квартирі з 13.10.2006р.

На даний час квартира належить на праві власності ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 6.11.2007р., посвідченого 6.11.2007р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Футорянською О.А. та зареєстрованого в реєстрі за №7312, згідно якого ОСОБА_2 подарував, а ОСОБА_4 прийняла в дар квартиру по вул.АДРЕСА_4.

Право власності за ОСОБА_4 на квартиру зареєстровано 23.09.2008р., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20332281.

Матеріалами справи встановлено ( інформація Франківського ВП ГУНП у Львівській області від 01.03.16р. №3285/41/01/06-16), що ОСОБА_2 звертався в органи внутрішніх справ про чинення йому ОСОБА_4 перешкод у користуванні квартирою по вул.АДРЕСА_4.

Як вбачається з квитанцій на оплату комунальних послуг за квартиру по АДРЕСА_3 такі виписуються на прізвище ОСОБА_2 та у 2006-2009р.р. з врахуванням пільг ОСОБА_2, як інваліда війни, по оплаті комунальних послуг на 1 особу надавалась пільга.

З часу укладення договору дарування договір найму на відповідача не переукладався, нарахування за комунальні послуги проводиться з врахуванням кількості зареєстрованих осіб, однією з яких є позивач.

Як на підставу своїх вимог, позивачем надано квитанції про перерахування ОСОБА_4 коштів на оплату комунальних послуг, однак із долучених до матеріалів справи квитанцій (а.с.67-79 ) у таких не зазначено вид платежу.

Матеріалами справи встановлено, що рішенням Франківського районного суду м.Львова від 11.02.16р. у задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири недійсним та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 про визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право на користування житлом (з підстав незаявлення вимог про визнання втратившим право на користування житлом відповідно до ст.405 ЦК України у поєднанні із ст.386, 391 ЦК України) відмовлено, дане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26.04.16р.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Власник, що має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому рішенню (ст. 386 ч. 2 ЦК України).

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Оскільки матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_4 є власником квартири по вул.АДРЕСА_4 на підставі договору дарування, укладеного між сторонами, яким не передбачено збереження за позивачем (дарувальником) права на проживання у спірній квартирі після укладення договору та на яких умовах, позивач з часу укладення договору не проживав у такій (понад один рік), а лише залишався в ній зареєстрованим, реєстрацію в квартирі не пов»язував з правом на проживання в ній, фактично з 2007 року проживаючи у м.Рівно, що вбачається із змісту його позовної заяви від 30.03.15р.у справі №465/2160/15ц, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при вирішенні даного спору підлягають застосовуванню положення ст. 405, 383, 391 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Мельничук О. Я.

Савуляк Р. В.