У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2017 рокум. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ДемяносовМ.В., розглянувши касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» на рішення апеляційного суду Житомирської області від 11 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання недійсним договору,

в с т а н о в и в:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому, посилаючись на ст.ст. 215, 230 ЦК України, просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту від 25 листопада 2013 року № 901048, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідачем при укладенні договору про надання споживчого кредиту порушено вимоги ч.ч. 2, 4 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача», п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди».

До укладення договору позивачу не було надано детальну інформацію щодо умов кредитування і він підписав договір, не читаючи його, оскільки працівник банку спонукав підписати договір швидше. Банк не мав права встановлювати комісію та визначати у договорі можливість звернення до третейського суду.

А тому, позивач просив задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 11 квітня 2017 року рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 16 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано недійсним п. 1.4 договору про надання споживчого кредиту від 25 листопада 2013 року № 901048, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Фідобанк», та додатку 1 до нього щодо нарахування комісії за обслуговування кредиту.

Визнанно недійсним п. 11.2 Правил надання банківських послуг на умовах комплексного банківського обслуговування для клієнтів-фізичних осіб в ПАТ «Фідобанк» в частині віднесення підсудності спорів, що виникають з договору про надання споживчого кредиту від 25 листопада 2013 року № 901048, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ «Фідобанк», третейському суду при Асоціації українських банків.

У решті позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «Фідобанк» просить скасувати рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимоги, в іншій частині рішення суду апеляційної інстанції залишити без змін, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права й неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до п. 6 розд. XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

У зв'язку з цим касаційна скарга підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року.

У відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити з таких підстав.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені у ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Окремою умовою недійсності правочину є навмисне введення стороною правочину другої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 230 ЦК України).

Згідно із ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживача» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Відповідно до положень ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Установлено, що 25 листопада 2013 року між ПАТ «Фідобанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 901048. Про отримання договору та додатку № 1 до нього ОСОБА_2 засвідчив своїм підписом.

Сторони досягли згоди з вказаних істотних умов, що вбачається із розділу І підписаного договору про надання кредиту в розмірі 48 500 грн строком до 24 листопада 2016 року із сплатою 0,0001 % річних, погашення тіла кредиту та процентів до 18 числа кожного місяця згідно додатку № 1 до договору.

Частиною 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» зобов'язано кредитодавця перед укладенням договору про надання споживчого кредиту повідомити споживача у письмовій формі про : особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Судом установлено, що зі змісту заяви ОСОБА_2 про прийняття пропозиції ПАТ «Фідобанк» на укладення договору комплексного банківського обслуговування (згода) від 21 листопада 2013 року, останній підтвердив своїм підписом ознайомлення з Правилами та Умовами банківських продуктів, включаючи Тарифи, які є обов'язковими для нього, а також надання банком інформації, визначеної у ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг».

Таким чином, позивачем не доведено невиконання банком вимог ч. 2 та 4 Закону щодо ненадання йому повної інформації про умови кредитування, сукупну вартість кредиту тощо, введення його в оману.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16, яка у силу вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Суд, дійшовши правильного висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, а встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Законом України «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). ЗазначенийЗакон набрав чинності 12 березня 2011 року.

Наведене дає підстави для висновку про те, що положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», які містять заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної установи), поширюються на правовідносини з питань виконання, зміни, розірвання договору споживчого кредиту.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року № 6-2074цс15, яка у силу вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Оскільки Правила надання банківських послуг на умовах комплексного банківського обслуговування для клієнтів-фізичних осіб в ПАТ «Фідобанк» є складовою договору про надання споживчого кредиту від 25 листопада 2013 року № 901048, п. 11.2 Правил в частині визначення підсудності спорів, що випливають із вищевказаного договору, третейському суді при Асоціації українських банків підлягає визнанню недійсним.

Визнання недійсними умов договору щодо нарахування комісії та визначення підсудності спорів третейському суду не зумовлює зміну інших положень договору що випливають із вимог ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України, а тому застосування положень ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» про визнання недійсним договору у цілому неможливе.

Отже, апеляційний суд скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи скарги висновки суду не спростовують та не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити Публічному акціонерному товариству «Фідобанк» у відкритті касаційного провадження на рішення апеляційного суду Житомирської області від 11 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Фідобанк» про визнання недійсним договору.

Додані до скарги матеріали повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ М.В.Демяносов