Справа № 415/2865/17
Провадження № 2/415/1212/17
15.06.17 року м. Лисичанськ
Лисичанський міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді - Коваленко Н.В.,
за участю секретаря - Данько Л.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лисичанську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, -
До Лисичанського міського суду Луганської області звернувся позивач, ОСОБА_1, із позовною заявою до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, в якому просить суд, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, надати їй дозвіл на тимчасові виїзди неповнолітньої особи громадянина України, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, за межі території (кордон) України, без згоди та супроводу батька, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, в період з дня набрання чинності цим рішенням по 16 жовтня 2018 року до Російської Федерації, АР Крим та повернення до України, до місця постійного проживання: АДРЕСА_1.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з який розірвано 07.06.2004 року. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитина проживає разом з матір'ю та знаходиться на повному її утриманні. Батько дитини не цікавиться життям дитини, матеріально не допомагає. Позивач бажає повезти дитину до Російської Федерації та АР Крим на відпочинок з метою оздоровлення, розширення її кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, але не має змоги отримати від відповідача згоди на такий виїзд дитини.
Позивач ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_4 у судове засідання не з'явились, від представника позивача надійшла заява, в якій він просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Розглянувши відомості про належне повідомлення відповідача про час, дату та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розгляд справи провести за його відсутності.
Представник третьої особи Органу опіки та піклування Лисичанської міської ради надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовної заяви не заперечувала. Просила прийняти рішення з урахуванням інтересів дитини.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зі згоди позивача, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про народження НОМЕР_3, виданого 14 листопада 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції Луганської області, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, про що зроблено відповідний актовий запис № 760. Батьком записаний ОСОБА_2, матір'ю ОСОБА_5.
Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу, НОМЕР_4, виданого 07.06.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції Луганської області, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано 07 червня 2004 року, про що зроблено відповідний актовий запис №216, прізвища після розірвання шлюбу: громадянина - ОСОБА_2, громадянки - ОСОБА_5.
Згідно з копією свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_5, виданого 19 серпня 2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Алчевського міського управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб 19 серпня 2011 року, про що зроблено відповідний актовий запис №431, прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка - ОСОБА_6, дружини - ОСОБА_5.
Згідно з копією довідки про склад сім'ї від 11.05.2017 року № 525, складеної російською мовою, що видана об'єднаним комітетом органів самоорганізації населення Луганської народної республіки, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мешкають за адресою: АДРЕСА_1
Згідно з копією довідки № 103 від 10.05.2017 року, складеної російською мовою, що видана Державною бюджетною установою освітнім закладом Луганської народної республіки «Алчевська загальноосвітньою школою дитячий садок «Надія» ОСОБА_3 навчається у ДБОУ ЛНР «АСОШ-Д/С «Надія» з 2009 року, дитина виховується матір'ю, батько дитини ОСОБА_2 у вихованні дитини участі не приймає.
Згідно копії виконавчого листа №2-1115 від 30.04.2004 року, з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі ? частини всіх видів його доходів до досягнення дитиною повноліття.
09.03.2017 року видано дублікат виконавчого листа №2-1115/2004р. від 30.04.2004р.
Як вбачається з позовної заяви, позивач бажає повезти дитину до Російської Федерації та АР Крим на відпочинок з метою оздоровлення, розширення її кругозору, ознайомлення з культурою інших народів, а потім повернення до м. Алчевськ для підтримання родинних зв'язків але не має змоги отримати від відповідача згоди на такий виїзд дитини.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (пункти 2 і 3 статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
У статтях 151 та 163 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на "особисте виховання" малолітніх дітей та на те, щоб вони проживали з ними.
Права батьків, у тому числі тих, хто живе окремо від дитини, на виховання дитини і спілкування з нею можуть бути обмежені лише законом (статті 153 і 157 Сімейного кодексу України ). Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, може звернутися до державних органів опіки та піклування або судів для забезпечення виконання його або її батьківських прав у випадках, коли не було укладено договору з цього питання з тим із батьків, хто проживає з дитиною (статті 157 - 161 Сімейного кодексу України).
Якщо дитина утримується особою не на законних підставах, суди можуть за позовом батьків постановити рішення про відібрання та повернення дитини, якщо буде встановлено, що це не суперечить інтересам дитини (статті 162 та 163 Сімейного кодексу України).
Місце проживання малолітньої дитини визначається за згодою батьків (стаття 160 Сімейного кодексу України).
Статтею 155 Сімейного кодексу України загалом заборонено здійснення батьківських прав всупереч інтересам дитини.
Подібні положення щодо виховання дітей та спілкування з їх батьками містяться у розділах 11, 12, 14, 15 та 15 -1 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року.
Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно з ч.1 та ч.2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Частиною 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
У відповідності до ст.ст. 7, 155 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Вирішуючи питання про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини за межі України, суд виходить з того, чи дійсно при цьому як найкраще будуть забезпечуватися інтереси дитини сторін.
Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі Правила №57). Пунктом 3 Правил №57 встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 6-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.
Відповідно до пп. 1 п.4 вказаних Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.
З аналізу положень ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», випливає що даною нормою передбачена можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на одноразовий виїзд за кордон особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку, а не на постійні виїзди дитини без згоди батька. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування, у тому числі у відповідній державі.
Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 3 Конвенції Об'єднаних націй Про права дитини (ратифікованої Постановою ВР № 789-ХІІ від 27.02.1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Так, при розгляді судами такої категорії справ, суд має визначити відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, визначити надання одноразового дозволу на виїзд неповнолітнього за кордон без згоди та супроводу одного із батьків з визначенням його початку і закінчення, а не на неодноразові виїзди без визначення країни та проміжку часу, дослідити докази необхідності виїзду дитини за кордон та обґрунтування терміну виїзду (Ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.07.2010 року).
Як вбачається з позовних вимог позивач просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд (вивезення) за межі території України неповнолітньої дитини у строк до 16 жовтня 2018 року до Російської Федерації та АР Крим.
Відповідно до п. 5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків.
Аналогічну правову позицію викладено в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі №235/139/16-ц.
Декларацією прав дитини прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. А звідси, перевага надається матері, позаяк мати природно більш близька до своїх дітей.
Розглядаючи справу, суд встановив, що неповнолітній син сторін ОСОБА_3 після розлучення батьків проживає з позивачем - своєю матір'ю, доказів зворотного до суду не подано. Але, не отримавши від батька дитини дозволу на виїзд з дитиною на постійне місце проживання за кордон України, штучно створюється ситуація, за якій матір і син мають бути розлучені поза їх згодою і бажанням. Або виникає ситуація, коли позивач має відмовитися від забезпечення для дитини рівня життя, достатнього для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Оскільки поїздки в інші країни світу сприяють розширенню кругозору дитини, знайомлять з культурою інших народів, стимулюють до вивчення іноземних мов та підготовки до самостійного життя.
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Частиною 7 ст. 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Також слід зазначити, що оскільки спір між батьками про виїзд дитини за кордон належить до категорії спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання (перебування) дитини, то відповідно до ч. 4 ст. 19 СК України участь органу опіки та піклування у розгляді цих справ є обов'язковою.
Судом встановлено, що позивачем в якості доказів надані документи, а саме довідка про склад сім'ї та характеристика з навчального закладу, які видані установами, що розташовані на тимчасово окупованій території.
Відповідно до постанови кабінету Міністрів України від 07.11.2014 р. № 1085-р визначено перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Крім того, Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 р. № 1207-VII визначено особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на тимчасово окупованій території. Так, відповідно до ч.2 ст. 9 вказаного Закону, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Згідно ч.3 ст. 9 Закону, будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.
З огляду на наведені правові норми, суд не бере до уваги документи які видані установами, що розташовані на тимчасово окупованій території .
Разом з тим, суд зазначає, що в матеріалах справи наявні інші належні докази в обґрунтування вимог позивача.
Представник Органу опіки та піклування Лисичанської міської ради Луганської області, проти задоволення позовних вимог не заперечував, просив винести рішення в інтересах дитини.
Враховуючи викладене вище, беручи до уваги той факт, що відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, вимоги позивача знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, також беручи до уваги, що виїзд дитини за кордон буде сприяти її всебічному розвитку, отже буде здійснений в інтересах дитини і не буде суперечити діючому законодавству, оскільки дитина має конституційне право на відпочинок, здоровий образ життя та право вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав, також суд враховує, що саме позивачка, як матір дитини, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання і на самозахист своєї дитини, у зв'язку із чим, суд вважає за можливе надати ОСОБА_1 дозвіл на тимчасові виїзди неповнолітньої особи громадянина України, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, за межі території (кордон) України, без згоди та супроводу батька, ОСОБА_2 до Російської Федерації та АР Крим.
Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.
Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.
При зверненні до суду з даним позовом позивачем було сплачено судовий збір. Проте, оскільки позивач не зазначив про стягнення з відповідача на його користь судового збору, суд не вбачає підстав для його стягнення з відповідача.
Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 174, 208, 209, 212-215, 223, 294, 296 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Орган опіки та піклування Лисичанської міської ради про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька - задовольнити.
Надати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, дозвіл на тимчасові виїзди неповнолітньої особи громадянина України, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, за межі території (кордон) України, без згоди та супроводу батька, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, в період з дня набрання чинності цим рішенням по 16 жовтня 2018 року до Російської Федерації, АР Крим та повернення до України, до місця постійного проживання: АДРЕСА_1.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.
Суддя Н.В. Коваленко